Кой ли пък си ти?
2х09 - Завръщане у дома
превод: kristin1160 & menka
- Кой си ти? - Вече ти казах.
Исках да пусна Господ в живота си.
Имам чувство, че много скоро ще се срещнете с Господ.
Единствение въпрос е колко ще боли преди това.
Какъв свещенник си ти по дяволите?
Внимавай с езика?
Да ти го начукам, тъпак.
Няма нужда да ругаеш.
Прекарай малко време с нашият объркан приятел.
Виж дали ще можеш да го осветлиш.
Мислих си, че никога да се махне.
Виж сега, това няма да е нужно.
Млъквай.
- Мамка му. - Залегни.
Дръжте го! Трябва ми жив!
Мамка му!
Ааа!
Ето така.
Добро утро.
- Здрасти, мамо. - Здрасти.
-Здравей.
- Доста е яко. - Как спа?
Добре
- Харесва ли ти? - Да.
И на мен. Супер е.
Хей, знаеш ли какво? Хайде да излезем и да го пробваме.
- Ще направиш ли някой трик? - О да.
Мисля, че да.
Липсва ми това.
А на мен ми липсваше ти.
Дали някога ще бъде както преди?
Не зная.
Сигурно не точно както преди, но може би по друг начин.
Може би по-добре?
Съжалявам, че те излъгах.
Знам
Понякога, ако живееш с една лъжа достатъчно дълго,
тя започва да се усеща като истина.
- Здрасти, Алма. - Здрасти.
Ареста на Проктър. Навита ли си?
Изглежда като доста писане.
Колко ще ми струва?
Шегуваш ли се?
- Това е Проктър. Аз черпя. - Благодаря.
Освен това и двамата знаем, че ще объркаш всичко.
- Здрасти, Емет. - Шерифе.
- За тези ли идваш? - Не.
- Не заслужавам тази значка. - Хайде бе.
Никой не я заслужава повече от теб.
Обадиха ли ти се от прокуратурата?
Остави аз да се тревожа за тях, чу ли?
- Слушай, това което им направих... - Те си го търсиха.
- Но не трябваше да съм аз. - Е що не е трябвало...
Виж, Емет, има си правила,
- но си има и правда. - Да, но има и Бог.
Добре, Бог някак си убива спора.
Тази професия ми прави нещо.
Не мога да рискувам да се превърна в човека, който бях снощи.
- Е, какво ще правиш? - Сестра ми живее във Флорида.
Ще отидам там долу за малко.
Да видя как е.
Жалко, че те губя.
Знаеш ли, може и да си заблудил всички останали,
но не и мен.
Как така?
Знам, че си добър човек.
За мен беше чест да работя с теб.
За мен също.
Доктор Хадман в спешното..
Хей, човече,
дай ми шибания морфин.
Умирам бе.
Звъня от цял час вече.
Къде ходите всички, мамка му?
По дяволите.
- Точно така. - Трябва да кажеш на Проктър
не съм им казал нищо.
Когато дойдоха при мен,
вече знаеха всичко.
Какво правиш бе? Това ми е морфина!
Няма да ти трябва повече.
Плащаше ти се да транспортираш стоката на г-н Проктър
и да си държиш устата затворена.
Ти избра да говориш с властите.
За това, г-н Проктър нареди да те информирам,
че твоите услуги повече не са нужни.
Разкарай се от мен...
Какво правиш тук, Шугър?
Ти дойде при мен, когато аз бях вътре.
Просто връщам услугата.
Да видя дали не ти трябва нещо.
Така ли?
И къде ти беше приятелството,
докато Худ кроеше планове?
Едно просто предупреждение щеше да е достатъчно.
Худ, той не се консултира с мен.
Верно?
А иначе щеше ли да ми кажеш?
Кай...
Познавам те от хлапе.
Може и да не сме приятели,
но все още сме семейство.
Не сме семейство. Вече не.
Ти избра.
И не се връщай.
Кай, не трябва да бъде така.
Напротив, трябва.
Аз простих каквото можах, заради годините които ти изгуби за мен.
Но когато изляза от тук... А аз ще изляза..
Ще дойда за Худ.
И ако ти застанеш между нас, ще те поваля
без да се замисля.
Не трябваше да идваш.
Хей, шефе, май имаме проблем с делото на Проктър.
Вземи сина си и тръгвай. И никога не се връщай тук.
Защо ми помагаш?
Зная какво е собствения ти живот да е като капан.
Отидох да проверя Джулиет.
Не е отишла на работа.
- А какво ще стане с теб? - Аз направих избора си.
- Благодаря. - Просто тръгвай.
Завъртях се покрай детската градина.
Взела е сина си по-рано.
Директора там смяташе, че тя няма да се върне.
Умно момиче.
- Ами делото ти срещу Проктър? - Тя никога нямаше да свидетелства.
Както и да е, имаме повече шанс със случая на Лонгшадоу.
Здрасти.
Той има списък на хората, които Проктър е изнудвал,
за да осигурят земята за новото казино.
Мислиш ли, че Лонгшадоу ще се навие?
Той иска да се отърве от Проктър завинаги.
Обвиненията срещу чичо ми скоро ще паднат.
Няма за какво да се тревожиш.
Но се тревожа, Ребека.
И за момент не съм се съмнявал, че адвокатите му
ще го отърват от няколко обвинения за оръжие.
Обаче ченгетата имат документи, които го свързват с казиното,
а това не мога да си позволя.
Това звучи като нещо,
което ще трябва да обсъдиш с него когато излезе.
- Защо сега? - Какво?
Проктър.. защо сега?
Затова съм тук, не е ли така?
Не знам защо си тук.
Опитвах се да си изясня
какво точно ти има.. процедури, протоколи, закони..
ти просто нямаш търпение за нищо такова.
Ребека,
чичо ти имаше доста време,
но късметът му вече свършва.
Не просто си мисля, че може да го затворят,
знам го, защото аз ще им помогна.
Защо ми казваш това?
Време е да избереш на чия страна си.
Защо аз?
Харесвам те.
Заповедта е специално за мазето
и изключва която и да е друга част от къщата.
Така че, може да бъде оспорено, че стаята
където бе открита контрабандата
не е била упеомената на заповедта, и затова откритото там е недопустимо.
- Това ще проработи ли? - 50/50
Зависи от съдията.
Междувременно, ще натискам за ново изслушване за гаранция.
Помощник прокурорката ще оспорва.
Всички нови го правят, но аз ще го уредя.
Ще отнеме ден или два.
- Какво става с Лонгшадоу? - Това е нещо ново.
- Мислиш ли, че ще го направи? - Изглеждаше уверен.
Е добре, ще трябва да видим какво ни е подготвил.
До тогава, най-важното е да те изкараме от тук.
Ще ти се обадя веднага, когато имам новини.
- Благодаря ти. - Ребека, ще те изчакам отвън.
Какво има?
Лошите неща винаги идват накуп.
Тревожиш се за Алекс?
Избрал си е стархотен момент да му дойде куража.
Спърлинг не може ли да се погрижи за това?
Може би.
Чичо?
Прибирай се, Ребека. Ще говорим утре.
Добре.
Имаш друг посетител.
Майко.
Здравей, Кай.
Изглеждаш уморен.
Не съм уморен.
Остарял съм.
Защо си тук?
Една майка разбира, че синът и е сам
и в беда.
Добре..
Аз бях сам толкова много години, Майко...
и откакто се помня.
Аз също.
Баща ми знае ли че си тук?
Баща ти изисква разкаяние
от всички освен себе си.
И колкото повече остарявам,
имам все по-малко търпение за арогантност
маскирана като праведност.
- И все пак оставаш. - И все пак оставам.
Не бях отгледана да мисля, че има и друг начин.
Докато го разбера сама,
вече бях една стара жена.
Провалих те, Кай.
Позволих принципите на тесногръди хора
да определят съдбата ти,
когато трябваше да те защитя...
така както всяка друга майка на света
би защитила детето си.
И сега те виждам тук и зная,
че ние те вкарахме тук...
баща ти и аз.
Престъпленията ти, каквито и да са,
са мои престъпления.
Може ли дойда пак да те видя?
Да.
Мога ли да ви помогна?
Капитан Джулиъс Бонър, полиция Ню Йорк.
Значи не сте тук да се молите?
Не.
Върша работата на ФБР.
- Къде е Агент Расийн? - Явно и те не знаят.
Може би затова ме помолиха да намина насам..
да проверя дали ти знаеш.
Не съм го виждал известно време.
Той беше доста болен.
Но все пак идваше от време на време.
Да. Търсеше брат ми.
Да разбирам, че не си виждал и него.
И ако съм, мислите ли че ще ти кажа?
Не, преполагам че няма.
Явно няма да ми ползволиш да претърся мястото.
О разбира се, веднага щом ми покажете заповед.
Какъв е този интерес? Сигурно имате и по-важни случаи.
О, да.
Обаче никога не збравяш този, който ти се е измъкнал.
Почти го бях хванал преди време.
Прибрах едно хлапе, участвал в обир за него.
Диаманти.
За теб е.
Оказва се, че Рабит е бил онзи, който ни даде сигнала.
Опитах се да го спечеля, но той беше,
толкова предан.
Всеки трябва да живее или да умре според собствените си правила.
Разбира се.
Е добре, приятен ден, Отче.
Хубав ден.
Приближават се...
нарушителя снощи, сега това ченге.
Скоро ще са тук.
Надявах се да съм малко по-силен
когато се изправя срещу тях.
Беше грешка, да пратим убиец след тях.
Трябваше да изчакаме да оздравееш.
Единствената грешка бе, че тя се провали.
Нямаше как да го предвидиш.
- Кой по дяволите си ти? - Санитар съм бе, човек.
А относно този нарушител?
Оказа се по-находчив отколкото предполагахме.
Няма безброй болници в града. Ще го намерим.
- В коя? - Ню Йоркска Презвитерианска.
- Прострелян ли съм? - Не, човече. Блъснала те е кола.
Трябва да приемем, че им е казал.
Беше лошо ранен. Може и да не успее да говори с никого.
- От кога съм тук? - Не знам, смяната ми почна на обяд.
- Ченгетата тук ли са? - Защо пък да са тук?
Обадих се на всички.
Ще сме готови за тях.
Какво правиш бе. Не може да ставаш от леглото.
- Кажи къде са ми дрехите. - Не можеш да си тръгнеш.
- Ще ме убият бе човек. - Никой няма да те убие.
- Мамка му, ще ме убият. - Имаш сътресение. Не можеш да вървиш.
- Друг път не мога. - Моля те, просто си легни в леглото.
- Трябва ми помощ тук. - Разкарай се от мен!
Хей, съжалявам че те накарах да ме чакаш.
Няма проблем, тъкмо дойдох.
Здрасти Лора, може ли чаша кафе?
Преди няколко дни, тази сграда бе взривена.
Говори се, че било фабрика за екстази.
Проктър?
Е, не мога да го докажа, но да.
Благодаря.
Поисках екип следователи от агенцията за борба с наркотиците,
обаче трябва първо да ни открият на картата.
Тогава предполагам, че не е било повреден газопровод.
Мм-мм, камион се е разбил в стената и тогава сградата е хвръкнала във въздуха.
Това ли било? В смисъл, защо ми показваш това?
Защото деня преди това да се случи,
бяхме навън с Худ и Емет. Разпитвахме едни тъпаци.
Разбрахме, че това е мястото, където правят дрогата.
Худ отчаяно искаше да го свърже с Проктър,
- но не можахме. - И после избухна.
Просто ей така.
След това закопча Проктър със заповед
основана на информация от негов информатор.
Точно. И аз не бих заложил на тази заповед.
Мамка му.
Какво по дяволите е намислил.
Джордж.
Дълъг ден?
Май само такива имам напоследък.
Питие?
Не.
Голям номер ми врътна със съвета.
О Джордж, не бъди лош губещ.
Хората гласуваха съвестно.
Е, сигурно си чул,
че приятелят ти Проктър
беше отново лишен от свобода.
Проктър не ми е приятел.
Всъшност, ще взема мерки
този път да го заковем.
Може би те подцених.
Може би ти също ме подцени.
Тази кама
принадлежала на моя пра-прадядо.
Предава се в семейството
на първородния син от всяко поколение
когато навърши пълнолетие.
И досега, всеки мъж в семейството
който е имал този нож
е имал и повод да го ползва.
Аз нямам синове.
Това ли е твоя повод, Джордж?
Затова ли дойде?
Така си и помислих.
Много е трудно, когато го осъзнаеш.
Малките момиченца обичат башите си.
А моят бе толкова любвеобилен,
толкова внимателен.
И той ме държеше в неговия си свят,
а аз нямах друга реалност, с която да го сравня.
И какво се промени?
Децата в училище.
Започнаха да ме дразнят.
Занеш какви могат да бъдат децата.
Тогава един ден, се прибирах у дома след училище
и минах покрай вестникарска будка.
Снимката на баща ми беше на първата страница на всеки вестник.
Купих си един и го прочетох.
Не разбрах много от написаното.. бях само на 11,
но разбрах достатъчно.
Пишеше, че баща ми е убивал разни хора.
Взех вестника и поставих на възглавницата му..
и легнах да спя.
На следващата сутрин, той стоеше в стаята ми
на стар люлеещ се стол в ъгъла на стаята,
и просто се люлееше напред назад, впил поглед в мен.
И за първи път в живота си, се уплаших от него.
Господи, Кери.
Обаче той ме взе от леглото..
понесе ме на ръцете си, и още спях..
целуна ме по челото,
и просто ме залюля напред назад
и почти заспах отново.
Той беше моят татко.
Хей..
достатъчно.
Ще имаш достатъчно време да ми разкажеш останалото.
- Да, по-добре да тръгвам. - Не, не,не. Шшш.
Не.
Не, не бива.
Добре ли си?
Да, просто си мислих за Емет.
Аха.
Не мога да повярвам, че загуби контрол по този начин.
Не мисля, че е загубил контрол.
Мисля че е направил съзнателен избор.
Те нараниха семейстовто му.
- трябваше да си платят за това. - Ние можехме да ги накараме.
Да, обаче трябваше да е той.
Все едно ти и Брийс.
Виж, идва момент в който
всеки от нас би направил същото като Емет.
Въпросът е какво точно би ни вкарало в такава ситуация,
където обстоятелствата са по-силни от последствията.
Всеки ден ходим в участъка, и се предполага че раздаваме правосъдие,
обаче...
това което всъщност правим е да налагаме някакви правила.
Но справедливостта... истинската справедливост...
си е лична.
Понякога единственият начин да я получиш
е със собствените си две ръце.
Плашиш ме многом когато говориш такива неща.
Ти си тази, която искаше да говоря повече.
Да, и вече започвам да съжалявам.
Ти си единствения шериф, който не си вдига телефона.
- Какво? - Трябва да дойдеш веднага в Ню Йорк.
Джоб?
В голяма каша се забърках тука.
Уоу, чакай малко, по-бавно. Къде си?
В болницата съм.
Ню Йоркска Презвитерианска, стая 307.
- И ако Рабит дойде пръв, съм.. - Намери ли го?
Да, намерих го.
- Сега и той ще ме намери. - Идвам.
- Какво? Какъв стана? - Трябва да тръгвам.
Какво, просто така?
Не мислиш ли, че заслужавам по-добро обяснение от това?
Да, заслужаваш, но точно сега нямам време.
Добре, кога се връщаш?
- Няма да е довечера. - Въобще ще се върнеш ли?
Не знам.
- Тогава не тръгвай. - Трябва.
Не мисля, че мога да продължавам така.
В смисъл.. дори не знам кой си ти.
Знам.
Съжалявам.
Здрасти, Брок.
По дяволите. Съжалявам.
- Няма проблем. - Не очаквах никого.
Не се тревожи.
Какво по дяволите правиш тук? Аз съм нощна смяна.
Трябва да напусна града тази вечер.
- Къде отиваш? - Няма значение.
- За колко време? - Не знам.
Ти ще си шефа.
Да бе, защото последния път се получи.
Худ.
Кой си ти по дяволите?
Ти си добър човек, Брок. Пази се.
Очакваш ли някого?
Не. Няма проблем, ще видя кой е.
А ти очакваш ли някого?
- Худ, какво по дяволите е това? - Кери тук ли е?
- Ти сериозно ли? - Ако е тук трябва да я видя веднага.
- Майната ти. - Гордън, няма проблем.
- Как пък не.. - Какво има?
- Какво? - Джоб намерил Рабит.
- О, Боже. Къде? - Ню Йорк.
Джоб е ранен. Тръгвам веднага.
- Идвам. - Какво?
- Дай ни една минута. - Трябва да тръгваме, сега.
Дай ни минута. Гордън, скъпи..
Това е първата ти нощ обратно у дома.
Знам, но ако Рабит е в Ню Йорк..
- Няма смисъл в тези тъпотии. - Знам, че няма.
Но трябва да го направя, да ни защитя, да защитя семейството ни.
- Ако ще си даваме шанс.. - Как да си дадем шанс,
когато той продължава да се появява тук? Какво общо имаш?
Защо това е твой проблем?
Не гледай нея, на теб говоря.
Нямам време за глупости. Можеш да остане ако искаш.
Хей, спри да говориш с нея.
- Не ми обръщай гръб. - Гордън, спри.
- Мамка ти! - Господи!
Колко пъти ще рушиш животите ни?
- Това няма нищо общо с теб. - Гордън, свали пистолета.
- Не разбираш. - Какво, защитаваш ли го?
- Не. - Какво по дяволите е това? Чукаш ли го?
- За това ли е всичко? - Не, не е.
Какво става тогава, по дяволите?!
Ако не разкара пистолета от шибаната ми физиономия,
ще го убия, по дяволите. - Спри.
Ти ще ме убиеш? Не мисля.
- Не ми пука какво мислиш. - Появяваш се в къщата ми
- търсиш жена ми.. - Нямаш представа какво става,
- така че се разкарай! - Ще ти пръсна шибаната глава!
- Последен шанс! - Той е бащата на Дейва!
Какво...?
Какво каза?
Гордън..
Ще ти разкажа всичко.
Но точно сега трябва да тръгвам.
Трябва да тръгвам.
Защо?
Защото трябва да го убия.
Или да умра докато се опитвам.
Сериозно... или той умира, или ние..
Няма друг начин.
Не мога да съм по-съгласен.
Така ли се поздравява стар приятел?
- Задник. - Можеш ли да се движиш?
- Едва. - Хайде, нека да те..
К'во! Мамка му!
Изтрели на третия етаж.
Изпратете полиция. Хвърли си оръжието!
Помощ!
Хвърли го! Хвърли оръжието.
Излез и пусни оръжието.
Пусни я!
Ще и пръсна главата.
Аз съм дъщерята на Рабит.
Сигурен ли си, че ме иска мъртва?
Млъквай.
Защото трябва да си много сигурен преди да натиснеш спусъка.
Ще я убия.
Не, няма.
Защо се забави толкова?
- Той имаше приятел. - Хайде по-малко приказки
и малко повече разкарване от тук?
Мамка му.
Да се махаме.
Искам да разположите хора и на четирите стълбищни площадки.
И внимавайте. Стрелецът може още да е в сградата.
Вие двамата, с мен.
Спуснете се надолу, отцепете сградата.
Ще се срещнем в управлението.
Задник. Давай, давай, давай.
И какво по дяволите си мислеше,
като се опита да го отстраниш сам?
Видях възможност и се възползвах.
Щях да го довърша още там
ако не беше лудия свещеник.
- Свешеник? - Юлиш.
- Какво, познаваш ли го? - Той ми е чичо.
Никога не съм го срещала, но баща ми често говореше за него.
Винаги съм усещала, че се страхуваше от него.
Има ли членове на семейството ти,
които не са убийци- маниаци?
- Ще тръгнем утре. - Знам схемата.
- Трябва да дойда с вас. - Ти не можещ да стоиш прав, Джоб.
Просто сътресение, нищо особено.
Вътрешността на главата ти трябва да прилича на картина на Джаксън Полък.
Не можем да те вземем,ще ни забавиш,ок?
Не е точно арсенал.
Да, малко бързахме като си тръгвахме.
Хей, Пони още ли се занимава с оръжия наоколо.
Единственото с което се занимава Пони, са свирки в Синг Синг.
Но знаеш ли кой е все още наоколо?
- Мислиш ли? - Щях да чуя ако някой го е очистил.
Кой?
Един стар приятел.
Той използва много широко определение на думата "приятел".
- Мислиш ли че ще ме помни? - Въпросът е, иска ли ти се да те помни?
Хората ти..?
Мъртви са.
Значи са дошли.
Да.
Прекарах 15 години
в търсене на дъщеря си.
А сега, не мога да се скрия от нея.
Кажи ми, Юлиш.
Ти наистина ли вярваш в бог?
Вярвам, да.
За мен...
Бог винаги беше като нещо измислено от човека,
за да се чувства по-малко самотен.
А сега...
аз съм по-самотен от всякога.
Не ти вярвам.
Не ми пука.
И вместо да се надявам да има Бог...
се моля...
Той да не съществува.
Защото ако съществува..
жив или мъртъв..
няма да има покой за мен.
Греховете ми ме преследват отвъд гроба.
.
Независимо дали си просяк или крадец,
Независимо дали си ангел,
независимо дали си богат или не,
независимо дали си паднал или ще паднеш,
Независимо дали си бил набит или си причинил рани
Независимо дали си изгубил пътя си
Независимо дали си се усъмнил в мен
Независимо дали си чист или мръсен
Дали си грешник или си светец,
ще те обичам на всяка стъпка по пътя
всяка стъпка по пътя
Да, ще те обичам на всяка стъпка по пътя
addicted.com