Din episoadele anterioare...
Dac-o iubeşti pe sora mea, n-o vei face.
Asta-i o glumă?
- Cum adică? - Acolo nu-i nimeni.
Dacă vrem ca Ann să ne creadă, o poză face cât o mie de cuvinte.
Văd c-ai găsit dormitorul pentru oaspeţi.
Vrei să-l vezi şi pe cel matrimonial?
- Am vorbit cu psihologul tău. - Recomandă să nu vă vedeţi o vreme.
Adică nu-mi pot vedea prietenele?
- Tu eşti... - Samara.
Învăţ la Sheraton. Ţi-a zis prietena ta?
Da. Îmi pare rău.
I-au prelungit detaşarea tatei. Vrea să venim şi noi în Texas.
- În vizită? - Să stăm un an acolo.
Vezi să o primească!
Ştiu despre scrisoare. N-aveai voie să decizi în locul meu.
Abia mi-l amintesc pe Jason.
Nu-l cunoşteam, ştiam doar că era fratele mai mare al lui Ali.
Oricine îl putea trimite, Spence.
Poate îi făcea cineva glume proaste Melissei.
"Încă nu-i sigur. Nu-ţi pot spune"?
- Ce nu-i poate spune? - Unde e!
- Ian a murit. - Putem fi sigure într-un singur fel.
"Cum ştiu că eşti chiar tu?"
- El e! - Ian e în viaţă!
Situaţia cumva s-a înrăutăţit dramatic?
Nu pot să cred! Ian e mort!
Zombii nu trimit SMS-uri! E undeva, în viaţă.
Spence...
Îl duc înapoi înainte să vadă Melissa c-a dispărut.
Bine, o să-l pui la loc. Apoi ce facem?
- Anunţăm poliţia? - Da, mult ne-a mai ajutat asta!
- De ce-i dă Ian SMS-uri Melissei? - Şi ea de ce-i răspunde?
Asta face? Nu ştim de când o ţine aşa.
Spencer, trebuie să afli ce i-a zis Melissei.
- Doar tu poţi afla ce vrea. - Şi unde este.
S-o ştergem de aici!
Hai să terminăm de dimineaţă.
Mi-e frig, sunt udă şi mi-e frică. Putem vorbi la şcoală.
Ba nu putem. Ai uitat? Ar trebui să stăm despărţite.
- Recomandarea medicului. - Şi n-avem voie să vorbim?
- Avem ore comune. - Trebuie sÄƒ fim tari.
E Jason.
- S-a mutat din nou aici? - Ce-s astea?
Lucruri lăsate de oameni în faţa casei
când a dispărut Ali, tributurile.
Maya a zis că ai ei le-au păstrat când s-au mutat aici.
- Nu i-a lăsat sufletul să le arunce. - Nu-i şi cazul lui Jason.
De ce s-a întors acasă?
Traducerea şi adaptarea: Felixuca @Nifty Team & Cookie @Titrări
PRETTY LITTLE LIARS Sezonul 2 Episodul 2
Comentarii pe www.tvblog.ro
Mamă, tu nu crezi în prostiile cu psihologul.
Eu de ce trebuie să le suport?
Mai toată viaţa trebuie să înghiţi mizerii.
Ce viziune optimistă!
O să aibă un impact grozav în educaţia mea.
Putem să nu mai vorbim până nu ne bem cafeaua?
Şi de ce ai trimis semnal de SOS şi l-ai sunat pe tata?
N-am făcut-o. Când le apăr fetele la ştiri
în reportaje cu cadavre dispărute, taţii se interesează de ele.
- Dar de ce trebuie să vină aici? - Îşi face griji pentru tine.
Ăsta-i adevărul. Mi-am dat seama, când a sunat.
Ultima oară, ne-a adus pe cap o logodnică şi o fiică vitregă.
De data asta, ce o mai aduce?
Ţi-a trimis o plantă frumoasă cât erai în spital.
- S-a uscat, ai uitat? - Ai păstrat ghiveciul.
Nu-mi poţi lua telefonul!
Nu-l iau. Îl poţi folosi când vrei.
Dar când vii de la şcoală, îl laşi pe măsuţa din sufragerie.
Dacă vrei să suni pe cineva, fă-o de la parter.
Ca să ştii dacă le sun pe Hanna, pe Aria şi pe Spencer?
Ştii ce? Ia-o ca pe un experiment.
Vei vedea cum era viaţa când existau doar telefoane fixe.
Ne apucăm şi de muls vaci şi de folosit lămpi cu gaz?
Emily, ştiu că ţi-e greu, dar nimeni nu-ţi vrea răul.
Mi se pare o idee bună.
Apucă-te de făcut bagajele.
Ca agenţii imobiliari să nu mai dea de lucrurile noastre
când ne cutreieră prin casă?
De fapt, asta s-a terminat.
O familie vrea s-o închirieze pentru un an.
- Cum adică au dispărut? - Adică e gol. Nimic.
Cineva a intrat aici şi a şters datele de pe disc.
Cine?
Agenţii imobililari aduc mereu oameni la vizionări.
- Laptopul stătea pe biroul meu. - Adică A. ţi-a şters hard-diskul?
Ce tot spun acolo? Normal că a făcut-o.
S-au dus, Spence. Toate înregistrările cu Ian.
Cu excepţia celei pe care o luase când a căzut.
Mai vorbim la şcoală.
- Cum? - Ne gândim noi la ceva.
Ai plecat devreme. Unde te-ai dus?
- Totul e în ordine? - Până acum.
Vor să mă odihnesc cât mai mult.
Nu era nevoie să te duci singură. Aş fi venit cu tine.
Data viitoare.
- Mai ai ceva de făcut azi? - Nu. Voi sta acasă.
Te întorci înainte să plece mama şi tata?
Aşa intenţionez.
Pot să rămân acasă, dacă vrei.
Să răspund la telefonul tău, să preiau mesaje.
Nu. Vreau să răspund la telefon.
În caz că poliţia are veşti despre Ian.
- Mersi! - Da.
Aria, putem vorbi puţin?
Deci... vineri e ultima ta zi.
- Poimâine. - Mersi pentru avertizare.
Nu e o avertizare.
Dintr-o dată, am impresia că diseci tot ce-ţi zic.
Nu. Dar vreau să fiu sigură că nu înţeleg nimic greşit.
Adică?
Vreau să ştiu la ce să mă aştept când îţi vei strânge lucrurile.
Cred că ne lămuriserăm.
Da. Aşa aveai tu impresia. Eu nu-s la fel de convinsă.
N-o să descurcăm iţele până la finalul pauzei.
Vino pe la mine, ca să vorbim.
- În seara asta, nu pot. - Mâine.
Bine.
"Big A"! Aşteaptă!
Ce bombă, nu-i aşa? Te aşteptai să plece?
Nu.
Dacă trag nişte sfori, poate îi cumpărăm un cadou.
- Mă gândeam să-l alegi tu. - De ce eu?
Îl cunoşti mai bine. De când cu piesa de teatru.
Sigur. O să-i cumpăr eu ceva.
Super! Mă duc să strâng bani. Ce-mi place s-o fac!
Voiam să mai vorbim despre ceva.
Orice ar fi între tine şi Hanna, trebuie s-o rezolvaţi singure.
- Dar nu-i poţi spune şi tu ceva? - Mona, nu prea mă mai văd cu Hanna.
- De ce? S-a întâmplat ceva? - Poftim?
Tu nu citeşti ziarele, nu asculţi ştirile?
- Nu. - Ucigaşul lui Ali?
Sigur. I-aţi minţit pe poliţişti.
Nu i-am minţit. Aşa cred oamenii, dar nu-i adevărat.
Părinţii noştri cred că n-ar trebui să ne mai vedem.
Ce nedrept!
Deci îi iau cadou dlui Fitz, dar cu Hanna nu te pot ajuta.
Nu-i nimic. Mă gândesc eu la ceva.
- Înregistrările au dispărut? - Fără urmă.
- Erau singurele noastre dovezi. - N-o mai avem.
- Ian i-a mai trimis mesaje Melissei? - Nu ştiu.
Nu-şi lăsa telefonul nesupravegheat.
Şi Jason? De ce s-a întors? Şi ce caută în casa aia?
Poate vrea să fie împăcat.
O regulă nouă: Nimeni nu mai spune "împăcare".
Dr Sullivan îl foloseşte tot timpul.
Întocmai.
- Han. - Ce-i?
- N-ar trebui să stăm împreună. - Aşa facem întotdeauna.
Trebuie să pară că facem cum vor ei.
Că ne prefacem sau o facem pe bune e acelaşi lucru.
Înseamnă că greşim. Însă noi avem dreptate.
Oare? Nici nu ştim cum a fost, de fapt.
Cum putem fi sigure că noi avem dreptate?
Un motiv în plus să rămânem unite.
IA TE UITĂ! STAŢI SINGURELE! AM CÂŞTIGAT. PUPICI, A.
Eşti aici.
Aveam de luat nişte acte de la secretariat.
- Te întorci la şcoală? - Nu m-am răzgândit.
Vreau să obţin o diplomă prin forţe proprii.
Eu par suspectă, nu tu. Te poţi întoarce, dacă vrei.
Dar nu vreau s-o fac.
Ţie îţi plăceau reuniunile clasei, nu mie.
În plus, m-am angajat. Uită-te!
Căutau un angajat cu normă întreagă şi voi învăţa de la cei mai buni.
Sweeney a clădit jumătate din casele din oraş.
Ce zic părinţii tăi despre asta?
Tocmai din cauza familiei mele o fac.
Cu cât strâng bani mai repede, cu atât voi pleca mai iute de aici.
Pentru totdeauna.
- Din Rosewood? - Depinde.
- De ce? - De mai multe chestii.
- Spune-mi trei. - Acum mă pot gândi doar la unul.
Erai una cu apa. Uimitor!
- M-am descurcat binişor. - Şi ai câştigat!
Da, dar nu mi-am bătut recordul personal.
Vrei să mâncăm ceva?
Da, dar i-am promis mamei că o ajut cu bagajele.
- Atunci ne vedem mâine seară? - Mâine?
Da. Mâncăm în oraş, poate vedem şi un film.
- Ce-i? Nu-ţi plac filmele? - Ba îmi plac şi cele alb-negru.
Dar mă mut, Samara.
Nu vreau să mă angajez în ceva ce nu pot duce la capăt.
Bine. E doar un film.
Dacă nu vrei să te legi la cap, vom lua pungi mici de popcorn.
- Sau am înţeles eu greşit? - Nu.
Ne vedem mâine.
- Scuze. Emily? - Da.
Antrenorul Fulton mi-a zis să te caut.
Sunt Ken Raymond, de la Danby.
- Universitatea din Danby? - Da.
Căutăm copii talentaţi care se pregătesc de facultate
şi ne asigurăm că se gândesc să vină la noi.
Nu ştiu vreo înotătoare care să nu se gândească la Danby.
Bine. Aş vrea să discutăm puţin despre programul nostru educaţional.
Sună-mă!
- Poate vorbim mâine. - Bine.
Minunat! Abia aştept!
- Cineva tocmai a fost recrutat! - Nu... Voia doar să vorbim.
Da, mai întâi vorbiţi, apoi îţi oferă o bursă.
Te simţi bine?
N-ar trebui să citesc asta. Nu ştiu nimic, dar continuă să scrie.
- Vrei să împărţim una? - Da.
- Pentru cine sunt? - De ce crezi că-s pentru cineva?
Le muţi din cutie pe farfurie ca să pară făcute în casă.
Nu te teme. Ştiu să ţin un secret.
- Sunt pentru Jason Dilaurentis. - De ce?
S-a întors acasă.
Stă în capătul străzii. Mă gândeam să fiu o vecină bună.
Jason şi Ian erau prieteni, nu?
- Pe Jason nu te puteai baza. - Ian a spus asta?
- Fac şi eu conversaţie. - Atunci vorbeşte despre vreme!
Sau despre criza financiară. Sau despre preţul benzinei.
Vrei să mă ajuţi? Atunci nu mă întreba despre Ian.
Îţi... Îţi place psihologul ăsta?
- Ar conta dacă nu o plac? - Tu ce crezi?
Am vorbit cu ea doar la telefon.
- Mama lui Spencer a aranjat totul. - Şi nu te deranjează?
Nu cred că prinde rău şi acum n-am vreun plan de rezervă.
Am eu unul.
Ce-ar fi să le zicem tuturor să-şi vadă de treburile lor?
Hai să vedem ce se mai întâmplă.
Sunt prietenele mele,
cei mai importanţi oameni, acum, în viaţa mea.
- Ei încearcă să ne despartă. - Spune-i!
Nu-ţi pune mama în postura asta dificilă.
Nu ne jucăm de-a poliţistul bun şi de-a poliţistul rău.
Vom face lucrurile pas cu pas.
Dacă va trebui să ne adaptăm din mers,
- ...o vom face. - Vrei să-ţi trimitem un e-mail?
Ce-ar fi să vorbim faţă în faţă?
Mă gândeam să mai rămân aici vreo două zile.
- Acum pot să plec? - Da.
M-am bucurat să te revăd, Hanna.
Sunetul acela îmi trezeşte o groază de amintiri.
Până să spună asta, aveai de gând să rămâi în oraş?
Da.
Asta n-o să-ţi facă probleme... cu ceilalţi oameni?
- Mă descurc. - Atunci... Mersi că m-ai susţinut.
O să-ţi urmez exemplul.
- Am venit să te ajut. - Vrei un pahar cu vin?
Sau vrei să-ţi fac eu un martini?
În seara asta vreau vin.
Emily, ai mai intrat în partea tatălui tău de garaj?
La vestiare? Nu.
Unul era deschis şi lipseşte nişte echipament pentru iarnă,
- ...plita pentru excursii. - Nu, n-am fost acolo.
Jean Watson a zis că şi familiei ei i-au dispărut lucruri din garaj.
A intrat cineva în garajul nostru?
Dar în casă? A dispărut şi altceva?
Nu-ţi face griji. Voi anunţa poliţia.
Ai uitat ceva după şcoală?
Mulţumesc.
- Ce faci, amice? - Valea!
- Bună, Spencer! - Salut!
Scuze. Am văzut că te-ai întors şi am vrut să te întâmpin prima.
Mulţumesc. E minunat!
- Se întorc şi părinţii tăi? - Nu.
Deocamdată, sunt doar eu.
Am auzit ce s-a întâmplat. Eşti bine?
Încerc să fiu.
- Deci ştii ce s-a întâmplat? - Doar ce s-a difuzat la ştiri.
Poliţiştii din oraş nu prea vorbesc cu mine.
Sunt fratele victimei unei crime,
dar mă văd mai degrabă ca pe o pacoste.
Pun prea multe întrebări.
De asta te-ai întors? Ca să cauţi răspunsuri?
- Poate că te pot ajuta. - În regulă.
- Clopotniţa. - Ce-i cu ea?
Am auzit c-ai declarat la poliţie că Ian a mărturisit c-a ucis-o pe Ali.
E adevărat?
Lumea consideră că asta e "versiunea" mea.
Poliţia crede că Ian a fugit, dar nu din cauza surorii tale.
A mărturisit el asta?
Cred că da.
Crezi c-a mărturisit?
El voia ca lumea să creadă că eu am ucis-o.
Şi cum ai ucis-o, după părerea lui Ian?
Am împins-o, iar ea a căzut. A fost un accident.
Jason, îmi pare rău.
Ştiu că tu şi Ian eraţi apropiaţi pe vremuri...
- A spus el c-a ucis-o? - La asta s-a referit.
Asta e părerea ta, dar a spus Ian c-a ucis-o pe Alison?
N-a folosit cuvintele astea.
- Nu s-a exprimat aşa?! - Nu!
S-a făcut târziu şi... Am multă treabă în casă.
Pot să te ajut?
M-ai ajutat deja. Noapte bună.
Noapte bună...
Alison!
Fir-ar să fie, Alison! Vino la mine!
Treci încoa'! Nu te mai lega de lucrurile mele!
Tu şi Fetele Powerpuff să nu vă mai apropiaţi de camera mea!
- Ce ţi-e teamă c-o să găsesc acolo? - Nu-ţi mai bate joc de oameni.
Tu şi prietenii tău drogaţi nu reprezentaţi o provocare.
Aveţi nevoie doar de ceva strălucitor, agăţat pe-un şnur.
Fiţi atente, doamnelor. Are probleme cu mânerele rotunde.
Ce-a păţit Jason?
Crede că i-am furat una din benzile desenate porno japoneze.
- Şi i-ai furat-o? - Evident.
Nu ţi-e teamă c-o să-ţi răscolească-n cameră?
N-o să-i folosească la nimic.
Am ascunzători în toată casa, la fel şi-n curte.
Când eu ascund ceva, rămâne dat uitării...
...până când eu vreau ca acel lucru să fie descoperit.
De aceea, secretele voastre sunt în siguranţă la mine.
Emily, Universitatea Danby s-ar mândri cu o studentă ca tine.
De asemenea, eşti eligibilă pentru obţinerea unei burse.
- Aş putea obţine o bursă? - Există mari şanse.
Dar antrenoarea ta mi-a spus că te muţi din oraş.
Asta mă îngrijorează, fiindcă Rosewood e un liceu de elită.
Orice alt liceu va reprezenta un regres pentru tine.
Asta ne-ar putea crea probleme. Ai idee când te muţi?
- Decizia nu e definitivă. - Dar antrenoarea spunea că...
Familia mea e în discuţii, dar eu voi termina şcoala aici.
Mă bucur să aud asta. Consecvenţa cântăreşte mult în favoarea ta.
Ştiu.
- Toby? - Dl Sweeney m-a concediat.
Dar era prima ta zi...
Proprietarul casei m-a zărit în echipă şi i-a spus dlui Sweeney
că va renunţa la serviciile sale dacă nu se descotoroseşte de mine.
- De ce? - Cuplul are o fiică.
Nu voiau să le calc în casă,
aşa că dl Sweeney m-a plătit pe toată săptămâna.
- Nu poate să facă asta! - Las-o baltă, Spencer.
Oraşul ăsta funcţionează după asemenea principii.
- Urcă-n maşină. - Mai bine vorbim mai târziu.
- A fost ideea ta. - Ştiu. Promit c-o să vin, dar...
Am o întâlnire cu directorul departamentului.
Aveai întâlnirea cu el deja stabilită când m-ai invitat la tine.
Da, dar nu ştiam că oamenii ăştia sunt aşa vorbă-lungă.
Cum scap de aici, vin acasă şi vorbim.
- Poftiţi înăuntru. - O clipă. Îmi cer scuze.
Aşteaptă-mă.
Te rog.
- Aria? - Bine.
- Te aştept. - Vin repede.
Dl Raymond mi-a spus că sunt genul de student pe care ei şi-l doresc.
A fost cât pe ce să-mi promită o bursă integrală,
dar mi-a spus că ezită din cauza mutării mele.
Dacă ajung la o altă şcoală, devin parte dintr-un alt program.
Dacă rămân aici şi absolv Rosewood,
pot avea parte de tot ce-mi doresc la Danby.
Dar dacă ne mutăm, totul o să se spulbere.
Am multe de procesat, Emily.
Dar o te gândeşti la asta?
Trebuie să discutăm cu tatăl tău,
dar cred c-ar conveni şi el că e un motiv întemeiat să rămânem aici.
Dar familia noastră nu va lua nici decizie
pe baza unei singure conversaţii cu un recrutor.
Nu putem acţiona pe bază de promisiuni.
Avem nevoie de un angajament din partea universităţii.
Nicio problemă. O să vorbesc cu dl Raymond.
- Cum ţi-a mers cu Ezra? - Încă n-a ajuns.
E prins într-o întâlnire la Hollis.
- De cât timp în aştepţi? - De mai bine de-o oră.
Tocmai de-asta te-am şi sunat, Spence.
- Cât timp ar trebui să aştept? - De ce mă-ntrebi pe mine?
Fiindcă tu eşti înzestrată cu un ceas intern fenomenal.
Ştii mereu cât să aştepţi să te sune un băiat,
când să le ceri părinţilor o favoare,
cât de repede să avansezi într-o relaţie...
Tu eşti experta când vine vorba de timp.
Pot să te sun eu mai târziu?
- Sigur. - Scuze. Pa.
Bună...
- Poţi să ieşi? - Da.
Stai să-mi iau haina.
Aşteaptă-mă, te rog.
Bună, Hanna. Sunt Mona.
Am încercat să te sun de multe ori.
Sună-mă, te rog. Mi-e dor de tine. Pa.
- A păţit ceva telefonul tău? - Nu.
- Vrei să te ajut? - Nu.
Ştiu că ţi-e greu să nu-ţi vezi prietenele,
dar e o idee bună în situaţia de faţă.
Ai observat că noi ne vedem doar când dau eu de belea?
Oare asta înseamnă ceva? Să deschid discuţia la psiholog?
Îmi pare rău că aşa vezi tu lucrurile.
Nu-ţi cere scuze.
Oricum, sunt de prisos, aşa că nu te mai obosi.
- Ba înseamnă ceva. - Poate pentru tine.
De ce nu şi pentru tine?
Când tu şi mama v-aţi despărţit, mi-ai spus că, deşi divorţaţi,
eu voi rămâne mereu fiica ta.
Iar acum...
...îţi întemeiezi o nouă familie.
M-ai minţit, aşa că nu mai am încredere-n tine.
Nimeni n-a greşit în mod intenţionat, Hanna.
Mereu crezi că faci alegerea potrivită...
Cel puţin, aşa te consolezi după.
Însă nu-mi pot explica şi nu mă pot ierta că te-am abandonat.
E uimitor cât rău poţi face, în ciuda bunelor intenţii.
Îmi pare rău c-am dat greş. Aria.
Am nevoie doar de o scrisoare, o promisiune în scris
şi nu va mai trebui să mă mut.
O să pot absolvi la Rosewood.
Şi crezi c-o poţi obţine de la recrutor?
- Desigur. - Grozav!
E mai mult decât grozav. Simt că pot respira iar.
Ce-ai păţit?
Ai rătăcit cu gândul o clipă. Ce s-a întâmplat?
Nimic, sunt bine.
- Ai mai fost aici cu cineva? - Cu Maya.
Vrei să mergem în altă parte?
Nu, sunt bine, serios. Asta dacă n-ai tu ceva împotrivă.
Nu ştiu, fantomele primelor iubite reprezintă o competiţie acerbă.
Eu cu ce fel de competiţie m-aş confrunta?
De dragul discuţiei...
Eu nu-mi povestesc experienţele, dar am avut şi eu o Maya.
Cu toţii cunoaştem o Maya dacă avem noroc...
- Cine era? - O chema Marianne Ginari.
Era studentă în anul doi la engleză.
Stătea cu un rând mai în faţă, mai jos cu două scaune.
Îşi purta mereu părul prins, iar eu îi priveam ceafa.
Şi ce s-a întâmplat?
Într-o seară, la o întâlnire de studiu, şi-a dezlegat părul.
- Bună. - Bună...
Eşti singură sau Noel Kahn stă la pândă pe-aici, pe undeva?
Sunt doar eu cu mine însămi.
Mai nou, ieşi cu Noel sau a fost un caz izolat?
E o achiziţie însemnată. Acum, are şi reputaţie de băiat rău.
E o diferenţă între reputaţie şi natura malefică a omului.
Eu, una, aş avea grijă cu el.
Deci vrei să am grijă de mine? Ar avea vreo importanţă pentru tine?
Înţeleg de ce ai făcut asta.
Probabil credeai că-mi faci o favoare.
Chiar credeam că te ajut...
- Putem da totul uitării? - Bine.
Asta înseamnă că mă ierţi?
Da... Te iert.
Nimeni nu m-a mai iertat vreodată.
Parcă mă simt copleşită de spiritualitate.
Iei loc lângă mine?
Ai mai vorbit cu Caleb?
Dacă tu nu mă-ntrebi de Caleb, nu te-ntreb nici eu de Noel.
În regulă.
- De ce nu mi-ai spus? - Îţi spun acum.
Trebuia să-mi spui cum ai aflat că-i trimite mesaje.
- De ce? Ce-ai fi putut face? - Aş fi făcut ceva!
- Ce anume? - Nu ştiu...
Bine ai venit în lumea mea...
Peisajul nu pare aşa dramatic de aici, de sus.
- Arată ca un oraş. - Aşa şi e.
E mai mult decât atât.
E ca o creatură cu minte colectivă, ca acelea din filme.
E ca o bestie cu memorie de lungă durată.
Nu e un monstru.
Dar e locuit de monştri.
Amândoi ştim asta.
O să fac ce vrei tu.
Vrei să anunţ poliţia că Ian îi trimite mesaje Melissei?
Împrospătează-mi memoria... Când ne-a făcut poliţia vreun bine?
- Aşadar? - Aşadar...
Spence?
Spence!
Spencer, eşti acasă?
Spencer!
Am sunat la poliţie. Totul pare-n regulă sus.
- Sigur te simţi bine? - Da.
Demnitatea m-a salvat de la dezastru.
Aria...
- Sigur te simţi bine? - Da, sunt în regulă.
Faptul că A. ne poate sparge casele...
Uneori, cred că asta e cea mai neplăcută parte.
Emily spunea că cineva le-a spart garajul
şi le-a furat un echipament de campare.
Mama ei spunea c-au fost multe spargeri în oraş.
Ce nevoie ar avea A. de un echipament de campare?
Tu să-mi spui mie.
- Dar dacă nu e A.? - Cine altcineva ar putea fi?
Cineva care ştia ce avea Emily stocat în laptop.
Cineva care are nevoie de echipament de campare şi obiecte de supravieţuire.
- Cineva care e pe fugă. - Ian?!
Credeam că A. i-a şters hardul lui Emily fiindcă îi e tipic,
dar numai Ian şi-ar mai dori ca acele filme să fie distruse.
- Crezi că Ian a fost la etaj? - Nu ştiu.
Melissa e în hambar. Ce-ar putea căuta el în casă?
Pe tine?
- Grozav! - Mama e tare entuziasmată.
- Vrea să-i arate tatei o scrisoare. - O scrisoare?
Da, una în care să ne explicaţi întreaga ofertă.
Aş fi încântat să discut cu părinţii tău,
dar era vorba de o posibilitate.
Nu-ţi pot oferi certitudini în scris.
Spuneaţi că, dacă-mi menţin notele şi timpii la înot
şi absolv Liceul Rosewood, aş putea intra cu bursă la Danby.
Eşti o candidată puternică.
Am nevoie de mai multe garanţii pentru părinţii mei.
Îmi trebuie un fel de angajament.
Îţi pot da o scrisoare în care spun că suntem interesaţi de tine,
dar nu-ţi pot promite nimic.
Deci puteţi să-mi oferiţi doar o scrisoare plină de ipoteze?
Doar atât pot face acum.
- Bine. Mulţumesc. - Vorbim curând.
Vă mulţumesc. Nu mă aşteptam.
Sincer să fiu, nu mă aşteptam să trăiesc nimic din toate astea.
Nu credeam c-o să se creeze o asemenea legătură între noi.
Nu-mi imaginam c-o să mă doară atât de tare să vă părăsesc.
Opriţi-mă, că deja devin melodramatic...
N-o să vă dau uitării.
O să-mi amintesc de vocile, întrebările şi chipurile voastre.
Preţuiesc timpul petrecut aici.
Sunt mai recunoscător decât pot exprima în cuvinte.
Un citat de-al lui Joseph Campbell sună în felul următor:
"Trebuie să renunţi la viaţa plănuită de tine"
"pentru a trăi viaţa care ţi-a fost plănuită."
Credeam că înţelesesem ce înseamnă, dar m-am înşelat.
Asta până v-am întâlnit pe voi.
A sunat şi clopoţelul.
Să citiţi neîncetat şi să aveţi o viaţă frumoasă.
- Mult noroc. - Mersi, dle Fitz.
- Noroc. - Mulţumim, dle Fitz.
Ezra!
- Bună. Scuze c-am întârziat. - Nici n-am observat.
- Vrei să mănânci ceva? - Nu mi-e foame.
Ai ieşit afară azi?
Nicidecum pe vremea asta. N-am ieşit deloc din casă.
Era-n buzunarul pelerinei ei de ploaie,
iar pelerina ei era udă, la fel şi cizmele.
- Te-a minţit c-a ieşit din casă? - Nu s-a dus prea departe.
Am verificat aleea, iar sub maşina ei era uscat.
N-a fost mişcată toată ziua.
Cui ar vrea să-i arate asta?
- Numai unui om i-ar păsa. - Lui Ian.
Dacă n-a plecat cu maşina, înseamnă că el e aproape.
Fetelor, Hanna are dreptate. Nu-i momentul să ne despărţim.
- Trebuie să rămânem împreună. - Da, oricât ar trebui să minţim.
Ce-o fi acolo?
Jason?
Voi eraţi...
- Da, doar noi suntem. - Ce faci?
Am replantat toată ziua. Vreau să ridic un gard.
- Un gard? Pentru ce? - Pentru intimitate şi siguranţă.
Sunt mulţi ciudaţi curioşi pe lume.
Într-un fel sau altul, lumea-şi va vedea de treaba ei.
Aţi face bine să mergeţi acasă.
Ce-o fi încercând să ţină la distanţă cu acel gard?
Să ţină la distanţă sau cât mai aproape?
Traducerea şi adaptarea: Felixuca @Nifty Team & Cookie @Titrări