СЕРІАЛ NETFLIX
Коли тебе сковує холод,
кров більше не потрапляє в кінцівки.
Вона затримується в тулубі, аби зігріти органи.
Мені це розповів мій перший коханий.
Він працював на буровій, був високим, худорлявим і міцним, як мокра шкіра.
Він казав: «Руті, твоя посмішка зігріває мене,
бережи її, поки я не повернуся додому».
Далі холод проникає у розум.
А потім захоплює волю.
А серце
тримається попри все.
Це відРут.
Пише, Уілфорд щось готує ззаду потягу.
Без неї мені й сонце не світить
Її завжди так довго немає
Коли вона уходить
Великий день, друзі.
Великий день, сер. Усе готово до випробування.
Любий бідолашний докторХедвуд...
Як вам без бідолашного доктора Хедвуда?
Здається, він досі з нами, сер.
Чи певно ви почуваєтесь на його місці?
- На сто відсотків. - Як вам для такої події?
- Це начеМангеттенський проект. - Добре.
Поклади щітку для одягу.
- І дай мені рушник. - Вибачте.
Дякую.
Мій коханий покинув мене так рано!
Його платформа затонула з усіма людьми.
Та я знаю, що моя усмішка зігрівала його, коли він там плавав.
Я знаю, що останніми на поїзді Уілфорда зупиняться наші серця.
На поїзді довжиною у 1023 вагони.
ВІЧНИЙ ЛОКОМОТИВ
ГАЛЬМІВНИК ГАРРІСОН
У неї зневоднення, недоїдання, низький тиск.
Мабуть, радіаційне ураження.
- Поговоримо про те, що сталося? - Так, коли ви ледь не загинули.
Ні, про наш поцілунок.
У мене скоро буде дитина. Я пообіцяв Зарі.
- Я не хочу про це говорити. - Я теж.
Бен обробив дані. Дізнаємось, чи є щось цінне?
Так.
Я не розумію, як можна було там прожити вісім років.
Заморозити себе,
жити на залишковій енергії, поки реактор охолоджується.
Геніально, якщо хочете.
- Але ти не за тим туди ходив. - Ні.
ЗОНА ПРИДАТНА ДЛЯ ЖИТТЯ РОКИ ... ТЕМПЕРАТУРА
У нас є результати.
- Це ж ти не через графік? - У нас знов те саме.
Аналіз показує,що місцина теплішає,
але недостатньо швидко, аби там можна було жити.
- Про які терміни йде мова, Бене? - Століття?
Десь так.
У цих перегонах ми програємо з рахунком 0:5.
Залишається ще одне місце. В Аравійській пустелі.
Судячи з наявних у нас даних,
воно виглядає багатообіцяюче.
Це на Африканському Розі, на південь від Аравійського півострова.
Нам туди не вистачить їжі. У нас тепер ще один рот.
Час повернути собі потяг.
Ми знайдемо їх, з'єднаємося з потягом і повеземо всіх до теплого місця.
Захопити потяг можна, а от як утримати?
Вона має рацію.
Ми з порожніми руками, без доказів, що Новий рай існує.
- Без Мелані. - Ми не з порожніми руками.
У жодному разі.
Ну ж бо.
Ні, не треба. Я впораюся.
Ні. Усе гаразд.
Тут костюм не потрібен.
Усе гаразд.
Привіт.
Мене звати Андре Лейтон. Ми вже зустрічалися,
билися на атомній станції.
Пам'ятаєш? Вибач. Ти говориш англійською?
Так.
Добре.
Гаразд?
Як тебе звати?
- Аша. - Аша.
Чудово.
Не хвилюйся. Ти тут у безпеці.
Ніхто тебе не скривдить. Ти на «Снігобурі».
«Снігобур».
- Мені це сниться? - Ні, бо тоді усім нам теж.
- Поїзд вижив? - Я покажу. Ти можеш ходити?
Тут нагору.
- Хто це? - Ти втратила привілей ставити запитання.
Годі, Бесс. Вони були назовні?
- Як твоя голова? Певно, болить. - Не так, як коли ти зламала мені ніс.
- Де Уілфорд, великий інженер? - Ми не знаємо, зараз у нас два потяги.
- Там у клітці жінка. - Це довга й складна історія.
Та спершу я хочу почути твою.
Повір, краще ми усе зробимо поступово.
Чому я маю цьому довіряти?
Вітаю на борту, Ашо.
Десять відсотків дадуть гарний удар. Без загрози для життя.
Відповідний рівень випробування
і списаний Перший клас повинні забезпечити необхідний буфер
від електромагнітної хвилі.
Послухаймо її спів, Кевіне.
Почати випробування на 10%.
Підтверджую 10%.
Почати зворотний відлік.
- Почати зворотний відлік. Кінець зв'язку. - Починаю відлік.
Дві хвилини.
Я приніс твого маленького друга.
Ось так.
Може, підемо звідси?
Закладаюся, що це зброя.
Вона в останньому вагоні, де мають з'єднатися потяги.
Це точно не обігрівач?
Усе добре?
Так, дякую. Просто холодно.
Тому тобі не треба там бігати.
Ми не можемо тебе втратити.
Доки я тут ховаюся, користі з мене нуль.
Отже п'ять,
чотири,
три,
два...
Усе гаразд.
Що це було?
Через мене наче пройшла якась електрична хвиля.
Гадаю, це була та штука.
Молодець, Кевіне. Усі молодці!
Так!
Озе, що відбувається?
Та я тут...
Зачекай ще хвилинку. Я хочу...
Хочу це запам'ятати.
Ел-Джей...
це жахливий старий світ,
але з тобою
він нарешті має сенс.
Лайло-молодша,
ти вийдеш за мене?
Чорт забирай! Який величезний камінь!
Знаю, це божевілля. Це, мабуть, найбільший діамант у світі.
- Та він коштував як пара шкарпеток. - Вдягни його!
- Спочатку скажи «так». - Так!
Не думала, що після смерті батьків мене хтось полюбить.
Я знаю, люба.
Треба сказати Уілфорду.
Чого це?
Так. Із поваги. Він мені як найближчий родич.
Звісно,
тепер після тебе.
Добре.
До васЛайла-молодша та пан Озвейлер.
Запросіть їх.
На ньому краватка.
Мої юні мешканці Нічного вагону.
- Можна поговорити наодинці? - Ми одружуємося.
- Що? - Ми хотіли, щоб ви дізналися першим.
Ел-Джей, люба, який сюрприз!
Пане Озвейлер, із каблучкою ви вчинили розумно. Вона чудова.
Коли в нас востаннє було весілля?
Це ж велика подія. Можливо, саме те, що треба поїзду.
Ні, ми нічого не очікуємо.
- А я очікую. - Люба, ти й маєш очікувати.
У нас достобіса нудне життя, а це...
Дамо усім відгул.
Нагадаймо всім буркотунам, як виглядає єдність,
що ми тут в одному човні, а лояльність винагороджується.
- Що скажеш? - Нам усім потрібен перепочинок.
- А ще додаткове харчування... - Чудово. Тож завтра.
- Завтра? - Чому ні?
На вагання нема часу.
Ел-Джей, ми переробимо Нічний вагон.
Чи краще «паніОзвейлер»?
Фолджер-Озвейлер?
Звучить прекрасно.
Я бачу червоний оксамит, шари...
Заро, поговори з кондитером.
- Ви посадили його в компост. - Витягни його! У нас весілля!
ВЕСІЛЛЯ ВІДДАНИХ!
Відведи його в душ і принеси з пекарні все, що треба.
Дякую.
Дякую!
ОФІЦІЙНИЙ ВИХІДНИЙ НА ПОТЯЗІ
Якого біса ти тут робиш?
Уілфорд створює зброю. Ти щось про це знаєш?
Знаю, що він щось замислив, це все.
Рут бачила, що над цим працює Хаві. Вона хоче з ним зв'язатися.
Я вам казала, Хаві зі мною не розмовлятиме.
Він змінився після нападу собаки.
У всіх нас є шрами. Це рішення Рут. Вона хоче його бачити.
Лупи монітор скільки хочеш, на орбіту супутника це не вплине.
Коли усі вони сходять з орбіти, мені стає легше.
- Як знайти голку в копиці сіна? - Слава Богу, це лише копиця.
Є якісь теорії?
- У мене є одна теорія. - Що він нас переслідує?
Чудове психологічне припущення.
Якщо він нас переслідує...
Ми десь за день повернемося на головну лінію.
Коли ми проїздили тут, супутникове покриття покращилося.
- Може, тоді ми його побачимо. - А він побачить нас?
Твоя мама пишалася б, як ти учора керувала потягом.
Навряд чи, але дякую.
Алекс, ми знайшли вцілілу.
Сподіваймося на диво.
Вона загинула.
Бене... все нормально.
Скажи, хто вона.
Хоча б скажи, що ти шукаєш.
Що ти знайшов?
Це тут.
ПРОВІДНИК
Я підготувала його для тебе.
Тут так тепло!
Дякую...
Джозі.
Вибач, я давно не говорила.
Нічого. Усе відновиться.
Ти вижила. Це ж ого як круто.
Усе гаразд?
Привіт.
Усе гаразд?
Ти колись дуже сильно замерзала?
Напевно, як і більшість із нас.
Це саме так, як описують?
Так.
Починаєш розслаблятися, стає тепло.
Бачиш видіння.
Ясно.
Наприклад, дерева?
Драконове дерево.
Трава...
Я відчував сонце.
Це було місце, яке ми шукали.
Я рада, що ти повернувся, бо це не так.
Ні, слухай, ці дерева ростуть лише в Аденській затоці.
Ось тут, у нашій арабській теплій місцині.
Раніше я не знав, що таке дерево існує,
але я його побачив.
У тебе було видіння?
Я просто кажу, як усе було.
- А іншим казав? - Ні.
Добре. Краще й не треба.
Ти ледь не помер. Могли трапитись провали у пам'яті.
Ти забув, що вчив про ці дерева у школі.
Так. Мабуть, ти права. Дякую.
Так. Добре.
Ще один день, ще один близькосмертний досвід.
Авжеж.
- Люблю тебе, друже. - Еге ж.
Кевіне, сьогодні у нас інша тактика ... наступ чарівності.
Що скажеш?
Не забагато червоного?
Червоного багато не буває.
Згоден.
- Навіщо ти це сказала? - Що?
- «Фолджер-Озвейлер».
Та просто так. Хто знав, що він так і запише?
- Це його весілля. Я знав, що він це утне! - І що?
День ми будемо королем і королевою.
Він використовує нас, Ел-Джей.
Він в нас інвестує.
Мене влаштувало б щось невеличке. Заспівати тобі пісню,
зібратися вузьким колом, та де там.
Бо в нас немає друзів. Я хочу, аби наша пара була сильною.
- Колись ми можемо керувати цим потягом. - Господи, Ел-Джей!
Що? Старі люди помирають, молоді майже не лишилося,
і скоро доведеться ними керувати.
У нас сьогодні весілля.
Годі працювати на нього!
Співпраця ... це добре.
Гаразд!
Співпрацюй!
Відміняти вже запізно, бо Уілфорд мені голову відморозить.
Не йди від мене!
Озе!
Хаві.
Хаві?
Поговори зі мною. Тут нікого немає.
Машиністе, Уілфорд кличе вас у Перший клас.
- Але я на зміні. - Не знаю. Це його бажання.
Ввімкни автопілот і йди.
Ти така вродлива!
- Це твій великий день. - Не треба, не чіпай!
- Нехай я буду як опудало. Байдуже. - Отакої.
Я чув, що наречена не в гуморі, але так кричати?
Перепрошую.
Авжеж, так буде краще. Дякую.
Заспокойся.
- Розкажи, чого ви сварилися. - «Ти постійно співпрацюєш!»
Він вважає мене жорстокою егоїсткою.
І я дійсно такою буваю.
Тому я хотів, аби ти була у Нічному вагоні.
Ти реалістка.
- Розумієш, що хтось завжди страждає. - Так!
Так, я не кажу це вголос, але це життя.
Напевно, він ще думає, що я забрав у нього церемонію.
Але ти розумієш, чому для мене важливе твоє весілля.
Аби тримати всіх у покорі.
Так. Вони бачать, що тут усе вирішую я. Інакше не буває.
Розумієш, у потязі старі закони й мораль
мають менше значення ніж... що?
- Лояльність. - Саме так! Лояльність потягу.
Залиш крокодилячі сльози для церемонії. Зроби з неї шоу!
Для мене.
Добре.
До зустрічі.
Чудове місце для весільного ліжка.
Дякую. Ми самі це зробили.
Сядьмо.
Сідай. Ну ж бо.
Молоде, бурхливе кохання. Воно мені добре відоме.
Звісно, бурхливе, та вже не молоде.
Але Ел-Джей засмучена.
Так, у нас...
дрібні сварки перед весіллям. Усе буде добре.
Так.
Я дбаю про її долю,
тож я довго вивчав особисті справи, що є в пана Роша.
Серед гальмівників ти був шибай-головою.
Так, сер, кілька оборудок у мене було.
Підприємець із злочинними нахилами.
Хороші якості для менеджера Нічного вагону.
І при тому...
ці руки...
так гарно грають на піаніно.
Одна твоя частина прагне бути артистом,
що співатиме найсумніші пісні.
Я виріс не в творчому середовищі.
Ти знайшов свій голос,
Піаністе.
І його руда дружина за стійкою бару.
Ви моя команда.
Я це розумію.
Справді.
Ти ж гальмівник. Не забув?
Стисни й мої.
Давай. Стискай.
Сильніше.
Сильніше! Навчися басу профундо.
Навіщо тобі руки?
Аби трощити яйця.
І пестити дружину.
А коли впораєшся із цим,
бавитися із клавішами.
Бо ти дуже талановитий.
Я серйозно.
Документи.
Сумка.
Пане де ла Торре!
Тут лише я.
Давно не бачилися.
Рут? Але ти...
Ти в іншому поїзді.
Я залишилась тут. Допомагаю пасажирам,
роблю що можу для наших друзів.
Тобі тут не місце.
О, Хаві.
- Мені шкода. - Ні.
Мені потрібна твоя допомога.
Над чим саме ти працюєш? Для чого ця штука?
Вона має зупинити Лейтона.
- Мені треба до собаки. Вибач. - Ще трохи. Розкажи, як вона працює.
- Ні. - Хаві.
- Ні. - Хаві!
Розкішно!
Вітаю вас, хоробрі пасажири,
робітники.
Ми маємо чудову нагоду зробити паузу у наших трудах
і провести час разом.
Сьогодні нас тут зібрало весілля
Лайли Фолджер-молодшої
і ДжонаКрістофера Озвейлера.
Я знаю про ваші скрути й холодні ночі,
про сувору дисципліну.
Ви страждали від обмороження, а ваші близькі гинули від грипу.
Нехай спочивають із миром.
Та зараз час святкувати перемогу!
Шлюб як у старі часи.
Наповніть келихи. Вистачить усім.
А ще у нас є гаряча їжа.
- Я зараз. - Добре.
Усім потягом піднімемо келихи за Лайлу та Джона.
Ну ж бо!
Будьмо.
А тепер вип'ємо за нерозривну угоду з потягом,
за лояльність
і вашу угоду зі мною...
заради виживання.
Схоже на електромагнітну гармату.
Я такої ще не бачила.
Знаєш, як вона працює?
Так. Вона посилає електромагнітний імпульс,
вбиває електроніку на «Снігобурі», і Лейтон безсилий.
Тож, поки там весілля, давайте спробуємо її знешкодити.
- У тебе є інструкція? - Ну ж бо, Лайтс.
Я сказав пані, що ти в цьому тямиш.
У знешкодженні гармат?
Так.
- Куди ти? - До собаки.
Звідки йдеш?
Збирав останні дані.
Я можу йти?
Ходімо зі мною.
За мною.
Ти теж.
А тепер
прошу вас зробити священні кроки
разом із Вічним локомотивом.
Ці чотири кроки символізують шлях, яким пройшло людство.
Від трави...
до льоду.
- Від льоду до сталі. - Від льоду до сталі.
І від сталі до вогнів...
Вічного локомотива.
Хтось проходив?
Інженер із покусаним обличчям. Та він зайшов і вийшов.
Ми все одно перевіримо.
Хіба весілля не відволіче ворога?
Я гадки не маю, як знешкодити цю штуку.
- Просто роби щось. - Це твій план?
Мій план ... ти.
Штурмовики з Кевіном!
- Що? - Вони нас тут знайдуть. Тікаймо!
Швидше!
- Ну ж бо! - Ви маєте завершити справу.
А ти що робитимеш?
Я їх відволічу, інакше заберуть усіх.
Вони не прийдуть, якщо побачать мене.
Просто зламайте її. Дайте Лейтону шанс на перемогу.
- Рут... - Це наказ,Пайку.
Тепер ти головний.
Я в тебе вірю.
Вітаю.
Чудово.
Ти?
Так, Кевіне, це я... Та, кого ти шукав весь цей час.
Бігав, як курка з відрізаною головою. Я здаюся.
Я змерзла й зголодніла. Тож гайда.
Станеш героєм, навіть пальцем не поворухнувши.
Взяти її.
Спочатку нас було 34.
Ми жили на залишковій енергії станції.
Корейські вчені,
іноземні атомники, як я. Дехто був з родинами.
Майже половину вбили мародери, хтось помер, а потім...
Мародери?
Решта померла від холоду та радіації.
Моєму племіннику було 15 років.
Він помер останнім.
Від ракущитовидної залози.
Наприкінці
він благав мене вбити його.
Це було чотири роки тому.
Після цього...
я загубилася в часі.
Я перестала сподіватися й думати.
Наче там жила не я, а хтось інший.
Потім я побачила тебе.
Шкода тобі це сказати,
але за твоєї відсутності людство змінилось мало.
Аби мене врятувати, ти перейшов межі безпеки й глузду.
Чому?
Я просто радий, що зробив це.
Власне, ми досі сліпі.
- Минулого разу картинка була. - Супутників стає все менше.
- Які варіанти? - А що, є варіанти?
Повертаємось прямо на головну колію,
де ми або бачимо фізичні ознаки, що вони перед нами,
або знаємо, що вони позаду. Або йдемо паралельно головній колії,
сподіваючись, що сигнал стане краще, і ми побачимо їх на супутнику.
- Другий варіант. - Зрозумів.
І на якій підставі?
Знову видіння?
Ні, поза головною колією має бути більше варіантів.
Добре.
Вона пожертвувала собою заради нас, тож ми маємо знищити цю штуку.
Панель керування зняли,
тож програму нам не зламати.
Може, просто перервемо живлення.
Зробимо щось.
Схоже на запуск запальника.
- Вона ввімкнулася. - Чорт!
- Здається, це повна потужність. - Бачу.
Я не можу вимкнути.
Не зупиняється.
Отже...
Я знав, що це має бути людина, що тямить у залізниці.
Та мене більше вразило, як спритно ти лазила нутрощами потягу.
Не хотілося вас розчаровувати, сер.
Якби ти лишилася лояльною!
А я лояльна.
До того, що більше за вас. Ви все робите неправильно.
- Я чую це постійно, а потім перемагаю. - Перемогти ... не стати лідером.
Однієї вірності недостатньо. Ще має бути любов.
І не така, якою живитеся ви.
Беззастережна любов, жертва за кожного пасажира.
Не можна не зважати на любов.
І передбачити її теж не можна.
Треба витягти її крізь ті двері.
- У нас немає кодів дверей і костюмів. - Думаю...
Під час другого бунту двері замурували, та ми зламали петлі.
Уперед!
Так.
Силачу, поїхали.
- Добре, ну ж бо. - Так.
Ходімо.
Готуйся!
Тобі готують порт.
Я подбаю, аби кайданку причепили високо.
Тоді протез вже не вдягнеш.
А я його й не хочу.
Зробила? Гаразд, тікай, сестро!
Швидше!
Цікаво, що я будував порти просто так, я не збирався їх використовувати.
Це зробила ти.
Тринадцять разів.
Я це спокутую.
Забирайте мою руку.
Цікаво, що це може бути?
Електромагнітний?
- Шукаю їх... - Це точна ознака. Напевно, це вони.
Так, це вони.
За 520 кілометрів на захід.
Вони на головній колії.
- Це краще, ніж бачити їх на супутнику. - Так.
Це означає, що Уілфорд нас не бачить.
У нас над ним перевага.
- Уілфорд ненавидить сюрпризи. - Добре.
То ми його йому влаштуємо.
Я дещо для вас збудував.
Це врятувало б безліч життів.
Ми могли б знешкодити піратський потяг Лейтона без пострілів.
Ні...
А тепер завдяки щуру...
що переховувався у трубах,
коли почнеться війна...
усі ви стечете кров'ю.
Через тебе знову буде бій на мечах і щитах.
Чекаємо команди.
Ну ж бо, в біса, не тягніть.
Вони повернулися. Повернулися!
- Бойова готовність! - Ходімо!
По місцях, йолопи!
Переклад субтитрів: Олена Стародуб