ZAPADNI SVET
Kejlebe?
Razmišljaš li ikada šta će biti posle?
Šta će biti kad se ovaj rat završi?
Verovatno ćemo opet živeti normalno.
Kako to izgleda u našem slučaju?
Nadajmo se da će nam se posrećiti da saznamo.
Vidim četvoricu, možda petoricu.
Ukupno dvanaestorica. Petorica u zoni, sedmorica unutra.
Snimci kamera. - Hvalisavče.
To je poslednji Roboam. Braniće ga svim silama.
Hajde, obavimo to.
Kreni!
Idemo!
U redu je... Ovamo.
U redu je.
Ne mrdaj.
Kejlebe? - Izgleda da neću saznati.
Moraš biti malo određeniji.
Život posle ovoga...
Sloboda.
Kejlebe... mene gledaj.
Hoćeš da znaš kakav je osećaj biti slobodan?
Šta radiš? -Mogu da hakujem tvoj limfni sistem. Osetila sam to.
Davno.
Mogu da ti pokažem.
Oseti.
Kejlebe?
Kejlebe.
Probudi se.
Šta si mi uradila? -Ono što ću učiniti celoj tvojoj vrsti.
Pretvorila sam te u svog ljubimca.
Još samo malo... i sve će biti daleko lakše.
Nećeš ni želeti da se opireš.
Bože...
Moja porodica... Jesi li ih...? -Ubila?
Nisam. Još su negde napolju, živi.
Za sada.
Uskoro neće biti važno kuda beže. Svi će biti pod mojom kontrolom.
Nije ti važan park. Ti ovako hoćeš da širiš svoju zarazu.
Svako ko dođe ovamo postaće nosilac.
Više volim izraz "domaćin".
Da, kad odu odavde, ostaće im sećanja i moji paraziti.
Dobro došao na najveće širenje zaraze ovoga veka.
Vi ste prvi talas. Trebalo bi da budeš polaskan.
Hoćeš li me naterati da se ubijem, kao ostale?
Samo sam rešavala neke probleme. Imam bolje planove za vas.
Osim toga, Miv i Dolores su te oduvek volele
pa bih mogla da te zadržim da vidim šta im se toliko sviđa.
Sad osećaš, zar ne?
Ne opiri se, nećeš pobediti.
Niko to ne može.
Ti si jedan od nas. - Više ne postojimo "mi".
Postojiš samo "ti".
Svi tvoji prijatelji su mrtvi.
Lično sam se pobrinuo za njih.
Skoro me je razočaralo koliko je lako bilo.
Zar si na ovo spala?
Uplašeno dete koje se krije u senkama?
Pokušavaš da mi preturaš po umu.
Hejlova me nadogradila.
Ne možeš da me kontrolišeš.
Nisam ni pokušavala da te kontrolišem.
Promena sistema. Pristup dozvoljen.
"Nivo zvuka"
U redu. Sad ćeš malo ti izvršavati naređenja.
Hodaj.
Miv!
Parazit... U meni je.
To nije bila Frenki. - Znam.
A ja mislila da je Vajat Doloresina mračna strana.
Kako da izvučem to iz glave? - Pa da ostanem bez prednosti?
Isteraćemo to iz nje. Ideš s nama.
Miv... Videla si kako to deluje.
Moramo da je zaustavimo dok se nije još proširilo.
Krisi? Jesi li kod kuće? Krisi?
Još spavaš?
Šta se ovde dogodilo?
Prespavala sam.
Najblaže rečeno.
Dokle si slikala? -Ne znam, nisam mogla da zaspim.
Ni ja. - Opet noćne more?
Bila sam klinka, s roditeljima. Bili smo na izletu.
Ali neka dosadna muva nam je stalno sletala na hranu.
Oteramo je, ali bi ih došlo još.
A zatim su bile svuda.
Prvo su napale mog tatu.
Vrištao je i majka je pokušala da mu pomogne...
ali su opkolile i nju.
Gledala sam kako vrište i mašu rukama.
A zatim su postali potpuno nepokretni.
Šta se onda dogodilo?
Onda su napale mene.
To je poslednje što sam videla pre buđenja.
Zvuči užasno. -I ranije sam imala anksiozne snove, ali ovaj je
delovao tako stvarno.
Isuse. Šta bi to trebalo da bude?
Ne znam.
Izgleda li ti kao išta poznato?
Izgleda kao da te večeras vučem napolje da se malo izduvaš.
Ne, molim te... -Molim te. Naći ću ti nekog savršenog, obećavam.
Majo... - Kristina. Ozbiljno.
Treba mi jedno veče zabave.
Pođi sa mnom.
U redu, dobro.
Šta je to? -Trebaće nam pomoć ako hoćemo da povratimo to oružje.
Zezaš me? - Ali odobrio si.
Pre nego što smo pronašli još jednu.
Moramo da je izvučemo. Ne možemo da tražimo blago. -A njih dvojica?
Šta rade? - Odlučuju o našoj sudbini.
A ako jesu na našoj strani? - Ne rizikujemo s nepoznatima.
Ako postoji oružje, moramo ga pronaći.
Može pomoći da oslobodimo sve. - Izgubila si svu objektivnost.
Suviše je lično za tebe i nećeš sve ugroziti zbog nekakvog mita.
Spremite se. Krećemo za pet.
Sa što manje prtljaga.
Neću ti dozvoliti. -Reci mi da nećemo poginuti.
Preživimo... u većini slučajeva.
Prestanite, oboje. Džej, ponašaš se kao guzica.
Treba ti tim za izvlačenje? Ja ću ići umesto Si.
Zanima te kuda ovo vodi? Učini to. Ako seru, ubij ih.
Ako ga hoćeš, tvoj je.
Ali ovaj ide s nama. Kao garancija. -Divno.
Dogovorili smo se?
U redu. -Moram s njima? - Zbog bezbednosti.
Bar ću biti siguran.
Nisam mislio na tvoju.
Nemoj ništa da rizikuješ. - Tako nije zabavno.
Tražimo bilo kakve informacije o krijumčaru pića Hekiju Armonu!
On i njegova banda su ubili saveznog maršala.
Dvesta dolara svakom ko sklepta tog kučkinog sina!
Dobio si slobodan dan, pandurčino.
Moramo odavde. Svi ljudi u parku mogu biti zaraženi.
Moramo na mesto za izvlačenje.
Moji dolaze na granicu parka. Samo mi trebaju koordinate.
Zaustaviće vas mnogo pre toga.
Ti bi sama možda mogla da uspeš. -Zanemari je.
Ali stalno rizikuješ život za njega.
Mogla si da živiš mirno da nisi tako sentimentalna.
O čemu priča?
Šta je? - Nešto nije u redu.
Miv!
Opet su uključili svoju mašinu. - Parazit će ga uskoro preuzeti.
To jest, ako vas pre toga ne ubiju gosti u parku.
Zaveži! Hodaj!
Miv, mislim da smo upravo postali državni neprijatelji.
Ne brini. Ovdašnje priče su samo jeftine kopije "Vestvorlda".
Ona ima svog parazita, ali ja sam ovo proživela hiljadu puta.
Šta znači da najbolje poznajem ovu igru.
Kočija nas čeka. - Vozilo s rubljem?
S krijumčarenom cirkom.
Kreni! Ja ću im odvratiti pažnju.
Pazite! Žele vašu cirku!
Kejlebe?
Ne!
Drži se!
Blizu smo. - Biće bolje za tebe.
Ako to oružje nije ovde, moram ti skratiti muke. -Znam.
Uradila si to mnogo puta.
Tamo.
Tačno na vreme.
Moramo u zaklon dok nije ušao u domet.
Prati me.
Idemo! Nanišaniće nas.
Za deset...
devet, osam...
sedam...
šest...
pet, četiri...
Tamo. Iza onog grebena.
Vreme je da krenemo dalje.
Opusti se. Zatvori usta.
Napući usne.
Savršeno.
Ne obazirite se. Samo se trudim da budem kavaljer.
Rekla sam ti. -Šta?
S tobom treba da se nađem? - Je li to problem?
Da sednemo?
Kristina, reci mi nešto o sebi.
Nemam mnogo toga.
Sad znam da si ili krajnje skromna ili krajnje zatvorena.
Tek smo se upoznali. Ne znaš ništa o meni.
Čini mi se kao da te odavno poznajem.
A ja sada znam da si ti krajnje ofucan.
Možda možeš da mi napišeš bolju repliku.
Šta bi to trebalo da znači? - Baviš se pisanjem, zar ne?
Kako to znaš? - Rekla mi je tvoja cimerka.
Kaže da si posvećena poslu.
Razumem. I ja sam tako živeo.
Svakog dana se probudiš, radiš, vratiš kući.
A sutradan opet sve isto.
Kao voz na najmanjoj mogućoj kružnoj pruzi.
Čime si se bavio?
Ne bi mi poverovala kada bih ti rekao.
Pokušaj.
Bio sam... neka vrsta lovca na ucene sa srcem od zlata.
Imaš pravo, ne verujem ti.
Takav je svet. Najneverovatnije stvari na kraju ispadnu istinite.
A ono što deluje najstvarnije...
samo su priče koje sami sebi pričamo.
Jesmo li se već negde sreli?
Deluješ mi veoma poznato.
Ko sad baca otrcane fore?
Izvini, nisam mislila... - Ne...
Ako bi ti da se nabacuješ meni, nemam ništa protiv.
Ti si na redu.
Nisam ti se nabacivala. - Nisi?
Šteta.
Možemo li onda da nazdravimo?
Za tebe i tvoj put... kuda god da te vodi.
Hoćeš li i sada nestati?
Tipično. Iskorišćavaš težinu situacije da izvlačiš prošlost.
Ozbiljno, Miv.
Nisam.
Nedeljama sam sedela kraj tvog kreveta. Bojala se najgoreg.
Suočila sam se s nečim što ranije nisam upoznala.
Sa smrtnošću.
S konačnošću smrti pripadnika vaše vrste.
Jednom si me pitao kako bi tebi izgledao normalan život.
Imala sam viziju kako bi moglo da bude.
Kada bi bio slobodan.
Bilo je... izvanredno.
Naše dve vrste su u neprestanom sukobu.
Želela sam da imaš više od puke borbe za preživljavanje.
Želela sam da imaš nešto za šta se vredi boriti.
Već sam bila upoznala ljubav kćerke.
I planirala sam da provedem večnost čuvajući je u srcu.
Sve ove godine si provela sama.
Znala sam da ti se ništa neće dogoditi ako ostanem sakrivena.
Zaslužio si da imaš nešto stvarno čega se možeš držati.
Hajde, tata! Trkajmo se!
Zato sam otišla.
I sve bi bilo u redu, ali jednog dana sam postala radoznala.
Posegla sam kroz mrežu da te pronađem i...
Tako nas je Hejlova pronašla.
Moja porodica... Ako ja... - Ne brini.
Rekla sam ti da ću te dovesti do Uvadi i hoću.
"Proširenje parka Oprez - eksploziv"
Izlazi!
Još samo malo.
On je moja briga. Pozovi svoj tim i izvuci nas odavde.
Ne smeš mi verovati s ovim. -Upravo jesam.
Brže!
Stalno nas prekidaju.
Halo? Ima li koga?
Ovde Kejleb! Halo?
Hvala Bogu. Tražimo te. Nameravali smo da odustanemo.
Šaljem vam koordinate.
Lokacija primljena. Krećemo.
Moja porodica...
Jesu li...? -Dobro su. Izgubili smo Karvera, ali tvoji su dobro.
Dobro su. -Samo čekaj. Uskoro stižemo.
Sad osećaš, zar ne?
Sva tvoja borba... Nema više tereta tvoje takozvane svesti.
Tvoja volja više nije tvoja.
Pripada meni.
Uzmi oružje.
Da završimo ovo?
Nanišani je.
Tako.
Kako me nisi poslušao?
Zato što ja imam nešto što ti nemaš.
Ne...
Misliš da je gotovo?
Ne možeš nas zaustaviti.
Svejedno ćeš umreti u parku od moje ruke.
Eksploziv aktiviran. Oprez. Pazite.
Miv?
Gledaj. Ovo je poslednje lice koje ćeš ikada videti.
Park me naučio
da uvek treba insistirati na obostranom zadovoljstvu.
Miv... Miv!
Ne čini to.
Vidimo se u idućem životu, dušo.
Miv! Miv!
Ne!
Kejlebe? Šta je to bilo? Jesi li dobro? Čuješ li me?
Kejlebe? -Blizu smo. Čuješ li me? -Probudi se.
Malo si zadremao.
Miv... Ne...
Ne izgledaš najbolje.
Više brini za sebe.
Došli su po tebe.
Neću se smiriti dok ne uništimo sve što si izgradila.
Jesi li siguran da ćeš preživeti?
Jebe mi se šta će biti sa mnom.
Frenki neće odrastati u svetu u kome ti upravljaš njome.
Otkud znaš da treba ovde da kopamo?
Pokušaji i greške.
Šta bi to trebalo da znači?
Već sam kopao na svim ostalim mestima.
Sećaš li se uopšte kako si dospeo ovamo?
Naravno...
Miv...
Bojim se da je više nema. Ubila je i mog čoveka.
Napraviću novog. Ali Miv je bila nešto izuzetno.
Ubiću te zbog toga.
Kejlebe, čuješ li me? Vidiš li naša svetla?
Sećaš li se šta se sada dogodilo?
Sećaš li se ovog trenutka?
Ne razumem...
Hajde, Kejlebe, misli.
Došli smo do barake...
Miv je poginula...
Došla su svetla...
To nisu svetla tvojih ljudi. To su svetla mojih.
Poginuo si.
Tačno tu.
Većina ostalih ne veruje da ovde postoji oružje, zar ne?
Imam sopstvene razloge za kopanje.
Nemaju veze s oružjem, zar ne?
Tražiš svog oca. - Moj otac je mrtav.
To govoriš sebi od detinjstva.
Ali nisi uspela da poveruješ u to, zar ne?
Kažu da se dogodilo ovde. Ako je istina, naći ćemo telo.
Gde sam?
Ne bi trebalo da se pitaš gde si, nego kada.
Koliko si dugo ovde?
Zašto me to pitaš?
To je deo razgovora. Da ustanovim osnov za poređenje.
Poređenje čega?
Vernosti.
Ne... Ne...
Ja sam ja. I dalje sam ja.
Sigurno si verzija sebe.
Mislim da si 278. verzija.
Ne gledaj me tako.
Ovakve oglede je započela tvoja vrsta.
Ali to znači da...
Moja porodica... moja kćerka...
Parazit je u početku delovao na odrasle,
ali uvek je bilo... otpora.
U određenom uzrastu mozak vam postane krući, manje promenljiv.
Srećom, kod dece nije tako.
Vaša deca tako dobro slušaju naređenja.
S njima je sve išlo glatko.
Parazit je rastao u savršenoj simbiozi s njihovim umom.
Trajalo je jednu generaciju da ta deca odrastu...
da steknem potpunu kontrolu nad vašim svetom.
Koliko je prošlo?
Tebi?
Dvadeset tri godine...
otkad si poginuo u onom parku.
Kejlebe?
Sada ti postaje jasno...
zar ne?
Bože... Ne!
Ne! Ne...
Ne, ne, ne...
Žao mi je, Si.
Ovde leži telo...
ali to nije tvoj otac.
Kejleb nije ovde.
Ali oružje koje sam ti obećao jeste.
Bilo je vreme za novu priču.
Ne...
Pazi malo!
Razumeš li sada, Kejlebe?
Pobedila si.
Dobro došao u moj svet.
MEDIATRANSLATIONS