Къш! Махайте се оттук!
- Махайте се! - Ето, мамо.
Благодаря ти, скъпи. Дръпни се.
Ще плюят!
Махайте се! Къш!
Махайте се! Махайте се от пристанището!
Къш, мръсни гларуси!
Побързай, синко. Хайде.
Добре, тате.
Дай ми кофата, бързо! Бързо, преди да се е преобърнала лодката!
Една току-що се изплльока!
Гадина!
Дръпни се!
Кевин Коулсън.
Знаех си, че си ти.
- Здравейте, г-жо Китридж. - Нещо против да вляза? Вятърът...
Да, разбира се.
Силен вятър.
Искате ли? Пресни са.
Не, благодаря.
Сега си в Ню Йорк, нали?
Мда.
Дочух, че си завършил медицинския.
Всеки знае всичко ли тук?
Да. Какво друго да се прави?
Е, какво те върна?
Просто минавам.
Е, нищо ново.
Освен редица вериги, които се установиха.
Това е добре, ако си алчен и обичаш да пазариш боклуци.
Помниш ли Пати Крейн?
Омъжи се за по-голямото момче на Хоуи.
Продължава да помята.
Поради което е тъжна.
Предполагам, че ще я излекуват някой ден
и тогава ще пръкне тризнаци.
Бях забравил за Пети. Винаги беше мила с мен.
Делеше обядът си с мен, когато майка ми го забравяше.
Е, все още е мила.
Даде ми екстра поничка, дори когато и писах 3.
Винаги писахте 3 на всички.
Освен на теб. Ти се справяше.
Какъв доктор ще ставаш?
Психиатър.
- Помниш ли Дойл Ларкин? - Богаташчето?
В затвора е. Откачи и уби едно момиче.
- Боже! - Ето, има си случай.
Как е Крис?
Стана подиатрист. Практикува тук в града.
Значи се е върнал.
Много куци хора има, очевидно. Бизнесът му цъфти.
Радвам се, че се оправя.
Ще се жени утре.
За друг доктор. Тя е проктолог.
Можеш ли да си представиш къде са и били ръцете?
Мислех си за теб, Кевин Коулсън, наистина.
Харесвах майка ти. Тя беше интересна жена.
- Умна. - Да, така беше.
- Не можеше да се владее, знаеш го. - Беше биполярно разстройство.
Нямаше диагноза.
Чудех се дали и баща ми бе така.
Той се гръмна.
Не знам дали го знаеш.
Не, не знаех.
Не остави бележка.
Това много измъчи майка ми.
Мислеше, че можеше да се постарае,
да остави малка бележка, както тя бе направила.
Горката.
Защото той не отиде някъде навън.
Направи го в кухнята.
Майка ми ми прати писмо.
Притеснявала се е, че ако остави бележка, няма да я намеря.
Или че полицаите ще я приберат.
Помогна ли ти? Писмото?
Пишеше за това, как да използвам миялната.
И да се грижа за пурпурните змии в сушилнята.
Мисля, че е било от полза, нали?
Да.
Не мисля, че баща ми е бил с биполярно. Беше просто в депресия.
Да, може.
Крис съще беше. В депресия.
Върви си в рода и от двете страни.
Ако има деца с тази докторка, дано да наследят нейните гени.
Стабилна ли е?
Спокойна като краставица.
Е, това е добре, предполагам.
Ти имаш ли си някой?
Вече не.
Какво стана?
Имаше проблеми.
Откачалка ли беше?
Питаш, дали съм търсил в нея мама?
Случва се. Моят не прилича на баща ми, за щастие.
Аз и Хенри не сме като тях.
Това е добре.
А и Крис не търси мен в жена си.
Доколкото виждам, слава богу.
Използваше бръснач да "рисува" смайлита по корема си.
Кой това? Приятелката ти?
Да, откачалката.
Да.
Обзалагам се, че не си й се наситил.
Да. Нещо такова.
Голям вятър.
Сега пък какво прави?
Къса цветя, предполагам.
Е, дворът й не е голям.
Ще е ад, ако и утре на сватбата духа така.
Ще я правят навън, в двора.
Докторката настоява да има упътвания за всеки. Всичко ще се разхвърчи.
И познай после кой ще го събира.
Цяла пролет подготвям градината на Крис.
След което, майката на докторката ми звъни
с питане дали имало добри градинари в Портланд.
Ще плати една шапка пари за цветя досущ като моите.
Те са от Калифорния, родителите й. Снобари.
Бащата е с лек загар.
Та още ли преподаваш?
Наскоро се пенсионирах. Писна ми.
- Помниш ли г-н О'Кейси? - Разбира се.
Той те харесваше. Имаше те за умен.
Научи ни на доста необичайни неща.
Беше странник.
Винаги съм се чудил, дали нарочно се е блъснал.
Така ли?
Да, мина ми през ума.
Сигурен ли си, че не искаш поничка?
Г-жо Китридж, трябва да тръгвам.
Чакай. Какво по дяволите?
Боже господи! Падна!
Бързо! Побързай!
Бързо!
Боже!
Дръж се! Внимавай!
Пати, дръж се!
Внимавай!
Боже! Пати, дръж се!
Давай!
Добре, ето.
Сложи това. Донеси й кафе, Джо.
Идва.
Ето така...
Ще се оправи ли?
Добре е, просто й е студено.
- Кевин, там ли си още? - Да, мамо.
Ще се оправя сама, скъпи. Тръгвай.
Сигурна ли си?
Да, сигурна съм.
Мамо?
Да?
Има ли кацнала птичка на ръката ти?
Не, скъпи, няма.
Наред ли си? Имам някакви дрехи за теб.
Ето, Крис ги изпрати.
Ще отидем да го видим на репетицията.
Не, не, не.
Не искам да му развалям партито.
Просто ще тръгвам.
Не, няма. Ще спиш тук.
Обличай се.
- Закъсняхме ли? - Не, навреме идваме. Хайде.
- Здравей, Анджела. - Хей, Оли.
- Ще те запозная с всички. - Не, няма нужда.
Напротив, те ще се радват да се запознаят с теб, Кевин.
Ти си местен герой.
Ето я майката на булката. Здравей.
Той не гори от желание да я познава, Хенри.
- Здравей, Джойс. Как си? - Здравете.
- Как сте? - Олив.
Джойс, това е Кевин.
Стар приятел на Крис,
спасил днес животът на една млада дама.
- Колко мило. - Да, да.
Скочил във водата и я извади на брега.
Имаш ли кетап, Кевин?
- Кетап? - За спасител.
Сюзън има такъв още от колежа.
Прекара едно лято като спасител в местния басейн.
Изкара няколко деца.
Давеха ли се или се преструваха?
- Здрасти, хлапе. - Здравей, мамо.
- Ела да се видип с Блейк. - Добре.
- Кевин. Опа! - Здравей. Опа, човек.
Здравей. Научих за теб и Пати.
Хъх, хубаво, че си бил там.
Майка ти бе тази, която я забеляза.
Да, не ти е оставила голям избор.
Ако каже скачай - скачаш.
- Здравей, Джошуа. Как си? - Добре, благодаря.
Здравейте. Аз съм г-жа Китрдиж, майката на младоженеца.
За колко ще останеш?
Утре си тръгвам.
Поздравления за сватбата.
- Хей, скъпи. - Да?
Ела насам. Искам да те запозная с Кевин.
Кевин, здрасти. Аз съм Сюзан.
- Здрасти. - Толкова се радвам, че дойде.
- Чак от Ню Йорк ли идваш? - Да.
- Учил е в Колумбийския. - Чудесно.
Приеха ме там, но реших да се пробвам в Дюк.
Имам нужда от по-тихо място. Такъв човек съм, нали разбираш?
Да, разбира се.
От кога се познавате? Гимназията?
- Гимназията. - Значи от доста време.
Майка ми му беше учителка по математика.
Боже!
Крис твърди, че е била ужасна.
Не беше чак толкова зле, разбирахме се.
Сигурен съм, че е истинско съкровище веднъж като я опознаеш.
- Чак съкровище не е. - Е, опитваме се.
Всички се опитваме.
- Притеснявам се за местата. - Недей.
Хенри, не, не, не. Ти седни тук.
Блейк, седни, моля.
Ще ида да проверя местата.
Мисля, че има проблем между татко и главата на масата.
Татко?
Семейство.
Да.
Е, как е Ню Йорк?
Не е наложително да стоиш тук за да си приказваме.
- Не. Не, радвам се, че си тук. - Няма проблеми.
Наистина, няма проблеми. Ще ида на бара.
Е, нали знаеш, веднъж в месеца ми е достатъчно.
♪
- Може ли една бира, моля? - Разбира се.
♪
Е, какво означава?
"Спаси ни от пушки и бащини самоубийства."
По разказ на Джон Берримен.
Добре.
♪
Искаш ли нещо за четене?
Джон Берримен
Прегледай го, виж какво ще те докосне.
Доста си я поскъсал тази книга.
Да, само така мога да я чета.
Аз също. Набелязал съм доста книги.
Браво. Това значи че мислиш.
Ще ме вкара в беля.
Майната им, това ще кажа.
Смело напред.
Само с майка ти ли сте тук?
Да.
Къде е баща ти?
Ожени се за друга.
Живее в Аризона. Праща кинти.
Мислил ли си да се махнеш?
- От нас? - Да хванеш пътя...
Да видиш свят.
Не.
Няма нужда да киснеш тук и да се грижиш за майка си.
Не й давай да те държи тук.
Тя не ме държи. Не се задържа много вкъщи.
Как въобще може да ме задържи?
Имаш ли си приятелка?
Не.
Някой ден, когато почнеш да си търсиш, стой далеч от лудите.
Ще те изкормят. Едновременно прекрасно и ужасно преживяване.
Добре.
Пази се и от тихите води. Тия, дето ти подреждат чорапите.
Бог да ти е на помощ, ако се ожениш за такава.
Бог да й е на помощ.
Няма да се женя.
Умно момче.
♪
Здравей, мили.
Не съм те виждала отдавна. За сватбата ли си?
Не. Тук съм за да те послушам.
♪
Ъмм, Олив и аз...
Олив и аз искаме приведстваме Хейлови в Мейн.
Искаме да благодарим на Джойс и Блейк
за идването им чак от Калифорния.
Сега, знам, че децата се колебаха на кой бряг да е сватбата.
Всичко, което искам да кажа...
Исками се...исками се да сме на двете места едновременно.
Всичко е наред, Хенри, ти победи честно.
- Е... - Татко! Това не беше състезание!
Не, не, не, щастливи сме, че сме тук.
Е, щастливи сме, че те имаме.
И сме щастливи...щастливи, че Сюзан ще е част от семейството.
Ти и Джойс сте свършили добра работа..
Да възпитате тази млада дама.
И, ъъ..
Сюзан, ъъ...
Всичко, което искам да кажа е..
Крис е най-големият шастливец, че те има.
Не, аз съм щастлива, че го имам.
Кристофър.
Така..
Толкова се гордея с теб, синко.
Горд съм, че стана добър човек.
- Благодаря ти, тате. - Да!
Добрите мъже правят добри синове.
- За теб, Хенри. - За Хенри!
Благодаря. Благодаря ви много.
- Хенри, това беше много мило. - Благодаря.
Чудесно, тате.
♪
Знаеш ли какво каза майката на паркинга?
- Джойс. - Знам й името.
Е, какво каза, Олив?
Каза, че мислила, че храната била твърде обикновена.
Е, Сюзан ми каза, че родителите й са си прекарали отлично.
- Е, какво друго да каже? - Какво ти пука?
Не е толкова мила, за колкото я мислиш, Хенри.
- Джойс? - Др. Сю.
- Хайде сега. - Така го усещам.
Ето тук Джим О'Кейси се блъсна, Кевин.
Не мисля, че някой има нужда от напомняне.
- Просто показвам забележителностите. - Знам.
- Какво мислиш за Др. Сю, Кевин? - Оли!
- Не го намесвай така. - Той е психолог.
Виждал е всякакви типове.
Мислиш ли, че ще ощастливи Крис?
Не знам. Зависи от какво има нужда той.
Не знам от какво има нужда.
Как мислиш, Хенри.
Аз мисля, че има нужда да бъде обичан.
- Значи няма значение, ако не е добра. - Тя е добра.
И го обича много.
Е, двете не винаги вървят заедно.
Ето например, аз не съм добра с теб.
- Истина. - Щастлив ли си?
- Щастлив съм като рак, Оли. - Ето.
Щастлив, щастлив, щастлив.
Кевин? Можеш да облечеш това утре на сватбата.
Добре, нека видя.
Да, якето е почти същия размер.
Доста близо.
Добре.
Е, имаш ли нужда от още нещо?
- Чаша вода? - Не, благодаря. Добре съм.
- Добре. - Хайде влизай, Хенри.
Аз ще съм ето там. Ще проверя за охлюви в градината.
Добре. Е, приятно е, че си тук, синко.
Наспи се добре.
Вземи си ключовете.
Къде смяташе да го направиш?
В гората зад старата ми къща.
Защо пък точно там?
Ами в апартамента...
..нямаше да е честно спрямо следващите наематели.
Мислех, че ще е по-чисто отвън.
Има деца, които живеят в къщата.
Ами ако те те бяха намерили?
Помисли ли за това?
Никога не е "чисто". Трябва да го знаеш.
Имаме сватба утре сутринта. Да лягаме.
Можех да те виждам, докато слизаше по скалата.
Сигурно си се наранил доста. Добре ли си?
Да. Одрах си само ребрата малко.
Ох.
Може ли да видя?
Боже. Съжалявам.
Не, няма проблеми. Ами ти?
Аз имам...
- Пфуу. - Да.
Имам малко и по краката, но...не са толкова зле. Ще им мине.
Скочи ли?
Не...
Не.
Изгубих равновесие. Подхлъзнах се.
Но ти беше тъжна.
Точно заради това събирах цветя - да се разведря.
С няколко смотани цветя?
- Само толкова ли ти трябва? - Е, да, всъщност.
Добре.
Какво не е наред?
Хей.
Всичко е наред.
Знаеш ли, мисля че роклята седи чудесно.
Така е. Изглеждаш прекрасно, Оли.
Оли? Беше Дениз на телефона.
Тя и Джери са тук за да се видят с техните
и питат да наминат ли. Та...
Не им каза "да", нали?
Е, няма да останат дълго, само за едно кафе, за бога!
Добре.
- Какво? - Не. Аз просто...
Много ми харесва, че си правиш сама рокля за сватбата.
- Така ли? - Да.
Повечето хора мислят, че съм стисната.
Грешат.
Ти си жена, която е добра с ръцете си и това е чудесно.
Няма нужда от ласкателства, Хенри, за да съм мила с мишлето.
Слава богу, че ми казваш какво мисля, Оли.
Да, така е. Не знам как ще живееш без мен, Хенри.
И това е когато...
Брадли и Майкъл преди няколко години.
Косата на Майкъл не е толкова светла сега.
Да, променят се бързо.
Да, знам.
Това са стари снимки. Защо ги донесе?
Защото помислих, че Хенри и Олив
ще искат да видят момчетата.
Майкъл дори не беше роден, когато последно ги гледахме.
Боже!
- Времето лети, нали? - Определено! Просто...
Оставя ме без дъх.
Да видим...ето по-скорошни.
Това е Брадли.
- Така ли? - Аха.
- Къде е това? - Дворът ни
в Хюстън, последното лято.
Сложихме басейн миналата година.
Умна постъпка, защото качва цената на имота.
- Чудесно. - На колко години е тук?
- 13. - Трудна възраст.
Боже, говори ми!
Приготвяме се за тежък период.
Защото го глезиш постоянно.
Не, не съвсем.
Ако не му говориш строго,
няма да те уважава.
Нали?
Постоянно вдига рамене. Работим върху това.
Хенри продаде аптеката, каза ли ти?
Да. Минахме оттам, докато карахме насам.
Не можаш да повярвам, че са се наместили онези ужасни вериги.
Е..но не се грижат за хората, както нас.
Не, но цените са по-ниски.
- Свалиха ли от цената ти, Хенри? - Да, смъкнаха я.
Трябваше да ми се обадош, знам как да ги работя тези вериги.
Обожават да изтискват хора като теб.
Е, благодаря, Джери, но получих добри пари.
Колко взе?
Е, не мисля, че е твоя работа.
Просто съм любопитен. Както казах, можеше да помогна.
Е, както аз казах, справих се добре и сам. Аз и Олив ще сме спокойни.
Всички това искаме, нали?
- Да се чувстваме сигурни. - Точно така, Дениз.
Да.
Още кафе?
Не, благодаря. Ще ми се допишка.
С хора сме, Дениз.
Трябваше ли да го казваш така?
Всичко е наред, Дениз. Ние не сме "хората".
Ние сме семейство. Говори си свободно.
- Съжалявам. - Няма защо.
Не мисля преди да говоря, това е другото, върху което работим.
Е, аз също имам пиш. Извини ме, Джери.
Чай-чао.
Станал е голям снобар, нали?
Е...
Знаеш ли, ако Хенри беше жив...
- Щеше да е обичана и щастлива. - Не е сигурно.
Можеше да му писне накрая.
Не мисля така. Те бяха сродни души.
Хенри Китридж.
Нямаше да изкараш и шест месеца с нея.
Спри да мрънкаш.
Извини ме.
Закусва ли?
Не, бях твърде заета с тези тъпи букетчета.
Трябва да хапнеш нещо, денят ще бъде дълъг.
Не съм гладна.
Знаеш ли...
..повечето деца напускат родителите си, когато станат семейни.
Крис ще остане тук при нас.
Какво ще кажеш? Сигурно сме направили нещо редно.
Да бе, дадохме му хубав парцел, това направихме.
Е, аз мисля, че Крис и Сюзан ще са доволни, че ще сме край тях.
И още как. Безплатна бавачка.
Което не е толкова зле.
Ще работят в градината. Ще им плащам по пени на корен.
Когато хората започнат да идват,
и си пийват и прочее.
Определено ще има нужда от повече чаши.
Това добре ли ще е? Добре.
Виж колко са красиви тези цветя, Оли.
-
Ето ви и вас!
- Здравей, Джойс. Голям ден! - Да, така е.
Това е цветето ти за закичване, Олив.
Нали каза, че няма да има такива.
В последния момент го реших.
А и Блейк и другите мъже ше носят бутониери.
Чудесно. Благодаря ти от сърце.
Реших да са просто бели рози. Вървят с всичко.
Все пак не знаех какво ще си облякла.
Чакай аз да го закача, Хенри. Понякога става трудно.
Да.
Искаш ли да закача и твоето, Оли?
Не, знам как да използвам игла, благодаря.
- Къде е синът ми? - Вътре със Сюзан.
Искаха да останат насаме преди церемонията.
- Добре. - Странно, не мислиш ли?
- Защо? - След налко се срещнат
- на олтара, за бога! - Аз мисля, че е прекрасно.
Красив ден. Ивадихме късмет с такова време, нали?
Да. Толкова се бях разтревожила.
Знам, че често вали тък през лятото.
- Е.. - В Калифорния..
не се тревожим за това.
Да, явно не се.
Тук ли е онзи младеж от вчера?
Не. Замина си.
О...трябваше да ми кажеш.
Пренаредих всички места, заради него.
Е, той драсна, така че можеш да ги върнеш.
Отивам да видя музикантите.
- Докъде бяхме? - Знам, че не я харесваш.
Постарай се да си по-мила. Мисля, че е тъжна, че дъщеря й няма да е при тях.
Мислех, че съм мила.
Майната му.
Момиченце! Момиченце, какво правиш?
- Аз съм цветната фея. - Е, това не са твоите цветя.
Не бива да ги късаш.
- Какво стана? - Не бива да ги къса.
Е, нямало е нужда да й викате.
Има пчели там.
Можеше да я ужилят.
Добре ли си?
Не се притеснявай от нея.
Извенете ме, г-жо, тук работим. Можете да получите студен чай навън.
Аз съм майката на младоженеца. Гледай си работата.
- Здрасти, мамо. - Здрасти, хлапе.
Търся, Джойс. Сюзан иска да почваме.
Идеално. Всички умираме от глад.
Да се надваме, че церемонията ще е кратка.
Боже, мамо.
Ето ти малко ядки.
- Чудесен прозорец. - Да, така е.
Често гледам през него.
Харесва ми как светлината се сменя непрестанно.
Магическо е.
- Кевин още ли е тук? - Не, замина сутринта.
Добре.
Сюзан смята, че е странен.
- Така ли? - Хайде сега, мамо, знаеш, че е.
Е, и аз съм странна.
Но предполагам, че на сватба трябва да има само по един странник.
Хайде, пак започваш.
Музикантите са готови.
- Ти и Сюзан готови ли сте? - Да.
- Благодаря, Джойс, да започваме. - Ще подканя гостите да заемат местата си.
Олив, искаш ли да ти покажа къде ще седнете с Хенри?
Благодаря, знам къде седя.
Радвам се, че ще е чак на другия бряг.
Е, хлапе, да се надваме, че твоята д-р Сю няма да стане такава.
Добре, майко, отивам да я повикам.
- Просто казвам... - Ще се видим след малко.
- Ядки? - Слава богу, умирам от глад.
Мда, хапни си. Пилето още е сурово.
Може би никога няма да ядем.
- Роклята стои добре. - Платът беше много мъчен за работа.
Казах ти, че ще е така.
Скъпа!
- Въпреки това се справи. - Доовона съм.
Олив, прибери ядките.
- Искаш ли да дойда с теб? - Не.
Трябва да хвърлим листенцата.
Миличко, какво има? Какво не е наред?
- Не се плаши, съкровище. - Обещавам, че всичко ще е наред.
Няма да те нарани.
Благодаря.
Извинете ни, моля. Започваме.
Ето, хвърли малко от това.
-
Добре дошли на това прекрасно място
на този прекрасен ден.
- Хей. - Хей.
Оли, ела при нас.
Не искам всичко това да иде в залива.
После ще ги събираш. Ела хапни малко торта. Хайде.
- Хайде, Оли. - За бога!
Нека вземем тези и да отидем при Бони и Хармън .
Нека първо свърша това. Извинете ме.
Вятърът раздухва боклук из целия двор.
Трябва да го почистите веднага.
Не да чакате до сутринта, когато ще е на километри от тук.
Разбира се, г-жо. Ще се погрижим.
Не, няма да го направите. Просто не ви пука.
Оли, ела седни. Хапни си торта, скъпа.
Запази ми я. Отивам да си почина.
Добре...
- Оли, добре ли си? - Да, просто си почивам.
Затвори вратата, за бога. Не искам да знаят, че съм тук.
Хубава стая.
- И аз това си мислех. - Мда.
Напомня ми на гнездо.
Заради това я и избрах.
Старото ти бюро стои добре. Радвам се, че го запазихме.
- Да. - Онзи пустинен пейзаж не пасва.
Не. Не.
- Но, стаята си е нейна. - Точно така.
Може да си слага каквото си иска.
Виждам, че искаш да отидеш на партито.
Сигурен съм, че искаш да останеш до последно.
Не, почти приключва.
Мисля, че Крис и Сюзан ще изритат всички ни скоро.
- Какво ще кажеш да хапнем понички навръщане? - Да, може и така да направим.
Взел си е добра жена.
Почивай си, Оли.
Не мога да дишам, мамо.
Просто дишай през устата и всичко ще е наред.
Дишай през устата.
Видя ли? Ето.
Готово.
Браво, миличък.
- Не ме оставяй. - Няма, никъде няма да ходя.
Никъде няма да ходя.
♪
Извинявай. Мислех, че тази стая е на момиченцето.
Добре ли си, Оли?
Дремя.
Да? Мога ли да помогна?
- Не е възпитано да зяпаш. - Приличаш на умряла.
- Е, но не съм. - Ти вещица ли си?
Да.
Това не е леглото ти, то е на леля Сюзан.
- Също и на синът ми. - Поиска ли им разрешение?
Нямам нужда. Сега се махай преди да съм те изяла.
Няма да ставаам пак.
- Хей! - Хей, Сузи.
- Мини пред мен. - Благодаря, но само оставям тези.
- Някой спомена, че няма. - Държиш ли се?
Вече искам този ден да свърши.
Изтощително, нали?
- Семейство. - Как са тъстовете?
Бащата е чудесен.
Виждам, че тя не е най-милата жена на света.
На Крис не му е било лесно с нея.
В смисъл?
Да, прилича на откачалка. А и с тази рокля.
Знам, ужасна е, нали?
Явно така се обличат тук.
Вратата трудно се отваря.
Знам! Евтина врата. Трябва да я сменим.
Сюзан. Сестра ти си тръгва.
Добре.
- Чао, Пети. - Ще се видим.
- Благодаря ти, скъпа. - Как беше сватбата?
- Чудесна. - Браво.
- Всичко мина по план. - Не, не е така.
Вятърът направи боклуци навсякъде.
- Как си, Пети? - Добре съм.
Малко ме боли, но съм щастлива, че оцелях.
Слава богу.
Щях да се удавя, ако не беше г-жа Китридж.
Кевин те извади.
Но ти ме видя да падам.
Ти си бдяла над мен,
като мой ангел-пазител сте.
Не бих отишла толкова далеч.
Е, така си е.
Може ли да ви прегърна, г-жо Китридж?
Да, добре.
Забрави го вече.
- Готов ли си, Хенри? - Да.
Отивам до тоалетната.
Знаеш ли, мисля, че синът ние ще има чудесен живот.
Ожени се за жена, която си мисли, че знае всичко.
Както и аз.
Не знам всичко, Хенри.
Знаеш ли, чудя се какво ли правят сега?
Не ни влиза в работата вече, нали?
- Какво става? - Изгубила съм обеца.
- Искаш ли да ти помогна? - Не, заспивай.
Ебаси!
-