Пред вас са 16 напълно непознати,
готови да започнат най-екстремното преживяване, създавано някога.
В този социален експеримент
няма игри, гласуване
и най-вече няма правила.
Те могат да правят каквото си поискат,
за да спечелят наградата от 500 000 долара.
И единственият изход навън
е да се откажат и приберат вкъщи.
Преди 8 часа тези приключенци се качиха
на частен самолет в Лондон
без да знаят къде отиват.
Тяхното приключение започва сега.
Може да махнете превръзките.
Участници, вие ще участвате
в едно непредсказуемо приключение.
Нищо подобно не е създавано преди.
А мястото?
Едно от най-отдалечените и с най-лоша поличба места
в света-
сибирската пустош.
500 мили от гъсти гори, заобикалящи ви от всички посоки.
Тази област в Русия е толкова отдалечена,
че няма пътища, свързващи градовете.
Повечето места са достъпни само с хеликоптер.
Отказахте се от всички съвременни удобства.
Сега ще се опитате да живеете, както хората са го правили
преди 100 години.
Вашата цел?
Да оцелеете до края на зимата.
Тези от вас, които останат дотогава,
ще имат 500 000 долара, които да разделят помежду си.
Правете каквото решите, за да стигнете до там.
Изборът е ваш.
В този експеримент ще трябва
да се справите сами
без чужда намеса и помощ.
Ние ще ви изоставим със снимачен екип,
за да документира вашето приключение,
но познатият от вас свят вече го няма-
от нищото ще започнете
нова цивилизация.
Готови ли сте? -Да.
Да.
Добре. 2 мили на изток
са останки от примитивно селище.
Място, на което търговците на кожа спирали,
за да разменят стоки.
Но един ден през 1908
мястото било изоставено,
огънят още горял, храната все още се готвела,
но 14-те обитатели изчезнали мистериозно
и никога не били видени отново.
Ние сме пресъздали това място, точно както е било
100 години по-рано.
Само се надяваме, че няма да ви сполети същото
като предишните обитатели.
През гората червени знамена маркират
пътят на търговците на кожа,
по който те откривали селището.
Ще вървите по същия път.
Но в края на деня
само 14 от вас ще продължат.
Последните двама ще бъдат изпратени обратно вкъщи.
Така че стигнете колкото се може по-бързо
и намерете място, където да живеете,
защото това ще е вашият нов дом.
За щастие всички сте подготвили подходяши дрехи за това място.
Но има един обрат.
В това шоу
вие няма да получите личния си багаж.
Какво?
Ще се състезавате
само с дрехите на гърба си.
Готови ли сте? -Да.
Да.
Тогава нека играта започне. Тръгвайте!
В тъмни времена
Сибирия е била мястото на трудовите лагери,
затворнически лагери, които нямали нужда от огради,
защото бягството в трудно преодолимите горите
е било безсмислено.
Местните кръстили този регион "Алеята на смъртта".
Тунгуска е мястото
на едно от най-загадъчните събития в новата история.
Местните го смятат за прокълнато място.
Тук състезателите ни ще се състезават,
за да разберат дали имат силата-
психическа и физическа, за да издържат.
Това е Сибир.
превод: spotted & panaaa www.addic7ed.com
Когато Джонатан каза "Тръгвайте"...
мисля, че тръгнах по-късно от останалите.
Известно време бях последна
и бях малко притеснена.
Това момче е много бързо - Джони.
Когато погледнах напред и започнах да тичам,
виждах само него;
казах си, че трябва да се придържам към него
и да не бъда от последните двама или играта приключваше.
Стигнахме до флага
и всички започнаха да тичат по очевидния път--
видимия път.
В игри като тази трябва
да избираш сам.
Да следваш някой
или да направиш свой път.
Тя бе по-бърза от повечето мъже тук.
Беше като войн... като принцеса на Викингите.
Това е една от причините, поради които я последвах.
Щом махнахме превръзките
и той каза "Тръгвайте" Аз се обърнах,
тръгнах веднага и започнах да търся флагове;
и имаше един, който беше доста близо зад мен.
Но все пак сритах задниците на повечето от тях.
Бяхме с всичките си дрехи,
с които летяхме,
та започна да става горещо и всички се измориха.
Двете момчета са напред. -Мисля, че минаха на пряко.
Трима липсват.
Има нещо в Каролина.
Мисля, че я познавам.
Просто не мога да се сетя от къде.
Когато чух Нико да пада,
си помислих, че може да си направи няколко обиколки.
Хайде, да вървим.
Не започнах точно с гръм и трясък.
Хей,хора. -Хора.
Хайде.
Имаме ранен човек.
Видях, че той е паднал
и се върнах за него.
Опитай се да стъпиш на него.
Малко.
Добре, не го натоварвай. -Добре.
Така или иначе ще те заведем там.
Мисля, че е благородно,
че се върна, за да помогне на някого,
дори това да означава край на играта за него.
Да бъдеш добър е едно,
но да не забравяме, че това е състезание.
Разбира се, че се опитвах да ги разкарам от играта.
Те просто ме умоляваха да го взема
и да се отърва от него.
Какво правиш? Позволено ли ти е?
Всички искаме да победим,
но трябва да играем честно.
Вярвам, че в живота трябва да играеш честно, за да спечелиш
и след това животът те награждава.
Когато видях мястото, си казах
"Тъчдаун, успях".
И направо отидох в една от колибите.
Взимам тази.
Знам, че на много хора не им е много добре,
че са тук, защото са от града,
но аз се чувствам чудесно.
Отраснах във ферма и живота навън
не е нещо ново за мен.
Всъщност дори му се наслаждавам.
Отворих вратата и видях Сабина.
Просто си седеше на леглото.
Виждам, че си първа,а?
Как тя ... стигна тук преди мен?
Трябваше да преминем през кални ями.
Нямахме представа какво може да има в реката
Аах!
Не тичам много бързо.
Последните двама пристигнали в лагера се прибиат бкъщи.
Мисля, че сме втори или трети,
като водачи на групата.
Кълна се, че съм виждал този камък.
Сигурна ли си, че знаеш къде отиваш?
Мислех си, че знам.
Тичахме. Бяхме на правилен път.
Но просто ей така се натъкнахме
на тези огромни гори.
Мисля, че вече сме минавали оттук.
Добре. Да се върнем.
Очевидно се загубихме.
Размерът е малко разочароващ, но...
Не мога да повярвам, че успяхме! -Дом, мил дом!
Мисля, че пристигнахме!
Когато пристигнахме, бях много облекчен.
Бях много щастлив.
Скъпа, вкъщи съм!
Да, когато пристигнахме,
беше облекчение. А после видях колибите
и отново се почуствах облекчен.
Беше чудесно, че пристигнахме в селището.
Особено след тичането. Много си отдъхнах.
Но и бях впечатлена къде бяхме.
Преди си мислех, че може да сме в някакви бараки.
Представях си как може да изглежда всичко.
Но всъщност се оказа едно доста самостоятелно
и малко селище.
Взимам това легло, ако никой няма против.
Там мирише. -Някое още да е празно.
Двойни са. -Ще взема това.
Много бързо пристигна. Как се казваш?
Сабина. -Здравей, Сабина. Аз съм Каролина.
Приятно ми е. -И на мен.
Ще взема..
Ето това тук.
Има само двама пича тук? -Да.
И сме само 9-10, нали? -Да.
Значи липсват четирима-петима?
Колко липсват? -Бяхме 16 в началото.
Някой да е пострадал по пътя?
Да, малко. Хлапето с очилата.
Хлапе с очила? -Да.
Навехна си глезена май.
Е, по-силните оцеляват, нали?
Един човек по-малко, за които да се притесняваме.
На никого не му пукаше, освен на Томи.
Той се върна за мен, а аз му викам
"Няма начин
"да ме носиш чак до лагера.
"Даже не знаем колко остава дотам".
Дан си мислеше, че просто
ще го оставя някъде в тресавищата.
Не знаем къде сме.
И без това го носих 3/4 миля,
няма да спра и да го оставя само защото
сме пред някакво си тресавище.
И без това вкарах много сили.
Ще продължа докрай.
Беше моментът, когато осъзнах,
че може и да не успеем.
Сигурен съм, че се загубихме. -Не, не сме.
Това си беше негов избор. Не съм го питала да идва с мен.
Ето.
Решихме да се върнем обратно.
Отидохме точно там, където бяха миналите другите.
Потърсихме флага. Нямаше го.
Докато не го намерихме наистина. Значи някой е измамил
и е хвърлил флага.
Но го намерихме. -Ето, хайде.
Та значи сме един, двама.. И оня наперения.
И този. -В къщата на момичетата
има само 6 места. И ние имаме толкова.
Има две места и... -Ние имаме още едно тук--
Още 2-3 свободни места.
Другите ще спят на земята.
Забелязах нещо, което може би
се оказа, че ми помогна. Тя направи нещо.
Взе флага и го хвърли.
Не се опитваше да ми помогне, но де факто така стана.
Първото правило в нищото
е краката ти да са сухи, нали? -Нали.
Въпреки че ме болеше,
той не спираше да ме успокоява, че сме още пред останалите.
Че ще успеем.
Ето.
Добре ли си? -Да, да.
Добре си.
Тя е изключително бърза.
Преди играех футбол
и едвам тичах с нея.
Знаеш ли какво?
Вижте, вижте! -Боже!
Двама са.
Не мога да повярвам, че успяха.
Вижте, вижте! -Двама са.
Не мога да повярвам, че успяха.
Ще ни помогнете ли малко? -Да.
Виждаш лагера
и си облекчен, че си там.
Да стигнем до онова място.
Защо не го вдигнете от другата страна?
Беше доста хубаво.
Все едно беше "Окей, щом успях да дойда,
"само трябва да си оправя глезена
"и ще имам шанса да си дам зор."
Хубаво е, че ви виждам, хора. Мерси.
Ето там е къщата на момчетата.
Наистина си мислех, че сме последни.
Помислих си, че има прекалено много хора,
когато пристигнахме. -Направете път.
Може ли да почистим долните легла? -Да, да.
Внимавай с крака.
Да, прекара го до финала,
което според мен е глупаво.
Защо да помагаш на конкурентите си?
Но добре, явно е добър пичага.
И това е най-важното за него.
Но няма да ти дадат наградата, защото си добър пичага.
Парите добре ще ми дойдат, ще ги използвам
да помагам на другите, честно казано.
Искам да почна благотворителна дейност.
И тук ще е добро начало.
През цялото време ще те гледат състрадателно.
Нали се сещаш. -Да, да.
Май си го спечелих.
Мисля, че се преструваш. Добра идея е да го правиш.
Тук ли са всички?
Последни ли сме?
Бях започнал да си мисля,
че май няма да имаме добри новини.
Къде бяхте?
Не знам, просто тичахме наоколо загубени.
Нямах идея къде отиваме..
Накъде тръгнахте?
Когато всички тръгнахте от поляната,
ние тръгнахме по другия път.
А после тичахме в кръгове.
И не успяхме да намерим флага.
А когато го намерихме, беше на земята.
Съжалявам. -Наистина.
Когато разбрах, че сме последните
и ни елиминират, бях ядосан.
Много ядосан и разстроен,
защото чаках с месеци да вляза в това шоу.
Не бях планирал да си тръгна още в първата седмица.
Аз съм състезател.
Работя много и никога не се предавам за нищо.
Просто тичахме в кръг.
Само това правехме.
След цялото това пътуване
и идването ми тук, и планирането,
и всичко останало...
Да, разочароващо е.
Здравейте, хора. -Здравей.
Виждам, че всички сте тук вече.
Може ли да се съберете набързо?
Искам да си поговорим.
Първо искам да ви поздравя,
че успяхте да стигнете до новия ви дом.
За съжаление обаче, двама от вас не бяха такива късметлии.
Както е щяло да стане преди 100 години,
някои от заселниците са щели да умрат или да се наранят
по пътя и никога да не стигнат дотук.
Берглинд, Харпит, направете крачка напред.
Сбогувайте се с приятелите си. Прибирате се у дома.
Спечели парите, човече.
Късмет.
Чао.
Много разочароващо.
Ако можех да се върна,
щях да се придържам към групата.
Но няма как да се върнеш за съжаление,
така че просто ще продължа нататък.
Направих каквото можах;
аз взех онова решение.
Тръгнах в обратната посока.
Но си беше мое решение.
Винаги искаш да спечелиш, разбира се.
Но ако не го направиш, просто го приемаш
и си тръгваш с изправена глава.
За оставащите 14 души
това село ще бъде вашия дом
за колкото време издържите.
Зад мен е Булото.
Ще се отваря периодично
и ще ви дава на разположение предмет,
който ще ви помага за оцеляването ви.
Как ще използвате този предмет и кой ще го държи
сами трябва да решите.
Ако искате да си тръгнете или ако имате нужда от помощ.
по онази пътека,
по която тръгнаха Харпит и Берглинд,
има безопасна зона с един бутон,
който ще извика хеликоптер.
Веднъж минете ли линията на безопасната зона,
сте извън играта и трябва да си тръгнете.
Но помнете, че няма друг екип в местността.
Единственият начин да извикате помощ
е бутона в безопасната зона.
Това е и единственото правило.
В шоуто няма други правила.
Заселници, добре дошли в Сибир.
Честно казано ми се иска да има още няколко правила,
но в същото време,
щом сме се съгласили на всичко това,
значи такова е положението.
Така че нямам проблеми.
Мисля си, че имам предимство.
По различни начини.
Просто защото не мисля, че останалите
не са готови да направят това, която аз съм готова.
Не съм някакъв, който би тръгнал
да напада хората и да краде неща.
ще се опитам да бъда честен към другарите си.
Така бих се изразил.
За себе си мога да кажа, че съм срамежлива
и ми е трудно да правя коалиции.
Но няма как да ме изгонят.
Това, че няма правила, има 2 страни.
Интересно е, защото всичко може да се случи.
Щом казва "Няма правила", значи означава,
че трябва да внимаваш за всичко,
така че сам трябва да се грижиш за храната си,
за дрехите си. За всичко.
Сам си и никой не може да ти каже да направиш това или онова.
А това ще е трудно,
щом се стигне до споровете,
защото няма никой, който да държи Правилник
и да ти казва какво става.
Все пак не искаме да става,
както в "Повелителят на мухите".
6 легла, така ли? -Има само 6 места, да.
Някой трябва да спи на земята.
Няма да съм аз. Просто да знаете.
Веднага ви го казвам.
Казах веднага "не, не".
Няма как да се случи.
Мисля, че е честно тези, които влязоха първи,
да останат, а последната
да направи компромис.
И си мисля, че ти беше отвън и си говореше с останалите,
което не е проблем, няма нищо лошо,
но после не можеш да очакваш да влезеш
в последния момент и да си имаш място за спане.
Всички ли ме чуха? Всички ли ме чуха,
когато казах, че няма да спя на земята?
Няма да стане. -Все някой трябва да го направи.
Е, това няма да съм аз.
Защо да не си ти?
Малко й се разсърди.
Явно Естер не е свикнала да спи на земята.
Аз не мисля, че щеше да е голяма работа.
Поне спим някъде,
а не някъде в гората.
Каза която пристигне първа, получава легло, нали така?
Аз бях първа. Не ми ли вярваш?
Но никой не те е видял да си първа.
Някоя от вас да е...?
Защото аз не видях да си влизала.
Ако някоя си мисли, че е окей да се спи на земята,
моля да се предложи, защото аз няма да го направя.
Този един път ще трябва да направиш компромис.
Няма да спя на земята, мила моя.
Знаете ли какво? Беше ми приятно да се опознаем.
Сега ще отида да видя дали има място при момчетата.
Само не ме ядосвай.
Почувствах се зле заради Айрин,
защото просто се опитваше да се защити.
Изглежда Естер е силна личност
и малко й се ядоса,
и когато реши-- Естер реши да си тръгне
и да спи при момчетата,
бедната Айрин малко се разстрои.
Не трябва да се чувстваш зле, ясно?
Просто още сме в началото
и не искам да си правя врагове.
Не се притеснявай. -Недей.
Ядосах се.
Ако бях на нейно място,
щях да й предложа да си поделим леглото.
И при нас е същото.
Ние сме 7, а местата са 6.
Какво ще правиш?
Аз си имам легло.
Отбелязах го веднага щом влязохме.
Искаш ли да спиш в моето легло?
Ще ми позволиш ли да спя в твое-- -Е как.
Обещавам, че ще се държа добре. -Без обарване, така ли?
Аз и Естер-- първо, мисля, че е секси.
Затова съм горд, че избра точно с мен
да дели едно легло.
Искам другите мъже да го видят.
Искам да ревнуват.
Това значи, че ще бъдат емоционални и слаби.
Проверихте ли водата във варелите?
Не, нямаше. -Няма вода?
Сухи са просто. -Празни са?
Да, трябва да си потърсим.
Може би те ще--
Да, оная кутия,
за която ни казаха,
че ни дава разни неща.
Да, ще ни дадат нещо.
Всеки път си мисля, че ще дадат храна и ми е хубаво.
Надявам се, че ще е за ядене. -Може и вода.
Нещо водно за ядене.
Прилича на кутия за Хелоуин
от някакъв филм на узасите.
Но е доста здравичка.
Дали трябва да я отворим или?
Първо трябваше да почукаме малко.
Не знаехме какво е.
Какво беше това?
Ето, вижте.
Ето!
Добре изглежда.
Какво пише?
"Червената мухоморка е гъба, характерна за Сибир.
"Местните хора я ядат
"и отдавна е използвана в техните шамански ритуали".
Това беше първият ни знак
за източник на храна.
"Този важен продукт го има в изобилие в местността,
"но внимавайте,
"защото без преваряване е отровен".
Супер. -Мразя гъби.
Да, някой видя гъби долу по пътя,
но бяха толкова малки, като мравки.
Няма как да ни нахранят.
Бяха мънички.
Мисля, че без лидер в групата
няма как да се оправим. Няма как.
Така ли изглеждаха? Кой ги видя?
Чакайте малко, хора. -Ей, хора.
Не ми пука. Може да говори, с когото си пожелае,
да им казва какво да правят. Те решават.
Може да ми казва какво да правя, но аз няма да го направя.
Можем да се разделим или заедно да-- -Дърва, огън.
Кой иска да иде за гъби?
Аз ще ида.
Щастлив съм да поема ролята на лидер.
Да бъдем тук и в такава ситуация--
все едно ми е в природата
да поема нещата в свои ръце.
На първо място за мен е водата.
На второ - огън.
А много хора в лагера се питаха
защо да трябва да преваряваме водата?
Искаш да имаш паразити в теб,
без да преваряваш водата ли?
Защото те ще махнат от надпреварата.
Могат даже да те убият.
Палил ли си преди огън? -Отдавна.
Бях скаут.
Преди съм правил такива неща.
Мислях си, че ще помня повече, но уви.
Не мисля, че това ще е полза. -Правиш дупка,
която да пасне на дървото и после въртиш
ей така.
Понякога преувеличавам или лъжа, все тая.
Дръж отдолу.
Да запалиш огън с две клечки
не беше както в "Семейство Флинстоун",
където го правиш и то просто става.
Та някои от тях си играха клечките
и се опитваха да запалят огън.
Но ни трябваха и гъби, и вода.
Ако нямахме и трите ъгъла от триъгълника,
оставаме без храна.
Оставаме без вода.
Очевидно всичко ни взеха.
Но каквото успях да вмъкна в обувките ми,
защото не ни претърсваха,
както при полицейска акция, си остава за нас.
А аз успях да вмъкна запалка!
Пратиха ни за гъби, ние вода намерихме.
Милян, Томи и аз търсихме гъби.
Не намерихме гъби, но си намерихме река.
Беше си облекчение.
Да, знам, но свикваш.
О, това е чудесно.
Чудесно е.
Хайде, Естер. Не искаш ли да се намокриш?
Нямам други дрехи.
Мислех, че момичета като теб ще искат да се понамокрят.
Той е странен. Забавен е.
Чувството ни за хумор-- Просто се разбираме.
Имаме 2 групи, които се опитват да запалят огън.
Тук сме, събираме дърва,
мъчим се, а той си се излежава там.
Не искаш ли да помогнеш?
Всички мъже помагат.
Всички жени помагат.
Има и група, която търси храна
за всички нас.
А ти си се излежаваш тук.
Не търсят храна за мен.
Мога да се грижа за себе си.
Не се опитвам да помогна на всички,
защото в края на играта
искам да съм последния останал, което значи,
че ще има по-малко хора, с които да си разделя парите.
Не ми трябва помощта им.
Аз съм си достатъчен.
Достатъчен съм си,
защото няма правила, нали?
Джони изглежда е от онези хора,
които са все "аз, аз, аз".
Не харесвам Джони.
За мен даже не е Джони. Той е селяндур.
А нещото за селяндура е, че не играе
по правилата на земята.
А правилата на земята казват,
че всеки трябва да прави нещо.
А доколкото "няма правила"?
Това го казват продуцентите,
такава е играта,
че няма правила.
Но всъщност има такива.
И хората трябва да придържат към тях.
Всички се опитват да направят нещо, за да оцелеем,
а той не, просто се пече.
Какво, по дяволите?
Да, пека се. Правя го заради нея.
После ще й хареса.
Божке, действа!
Проработи!
Виждам, да. -Хайде, хайде.
Ето. -Май ще стане, ще стане.
Хайде.
Става.
Сега остави. -Духай, не спирай.
Духай.
Давай, хайде.
Хайде.
Ще го изгубим.
Духай. -Не много, ще спре иначе.
Не много, така е добре.
Героят на деня беше Дан. Моят човек.
Явно е имало причина да го нося
през целия път дотук.
Да, беше як момент.
За пръв път го направих тук.
Почувствах, че за първи път
ми отвърнаха с уважение, което допреди не получавах.
Дан, Дани, Дано, той е пич.
Да запалиш огън с очилата си? Гениално.
Никой друг нямаше да се сети за това.
Така че веднага спечели уважението ми.
Само от този момент.
Имаме много вода.
Няма гъби? -Но намерихме вода.
Няма гъби, има вода. -Имаме вода!
Водата е най-важна.
Можем да оживеем няколко дни без храна, но...
Имате вода? -Да.
Боже!
Ей, всички.
Отидоха за гъби,
а се върнаха без тях.
Но вече имаме вода. -Защо се върнахте?
Сега ще трябва да отивате пак.
Трябва да намерите от гъбите. -Няма никакви.
Сериозно ли така направиха?
Сам? Да.
Със Сам едва ли ще бъдем приятели.
Когато съм гладен, ставам малко гаден.
Ставам малко свадлив.
А това не е хубаво.
Нямаше да ни кажат за гъбите,
ако нямаше гъби. -Само една минутка ми дай.
Можем да намерим гъби утре.
Най-важното е, че имаме огън и вода.
Можем да оцелеем-- -А какво ще правим дотогава?
Да гледам как Сам спори и се кара на хората?
Да, беше забавно.
Мога да ви кажа, че бързо ще им писне.
Още през първия ден ни отне много време
да запалим огън,
а даже не сме намерили храна.
Така че...
малко се притеснявам.
Мислех си за това.
Какво става, момиче? Казвай.
Аз такова...
Официално нищо не взех със себе си.
Какво значи това?
Нали знаете как ни взеха чантите?
Да не си вкарала нещо?
Да, всъщност, да.
Постоянен въпрос е
дали някой е сериозен или не?
Защото знам, че аз не казвам абсолютно всичко,
прикривам някои неща заради състезанието.
Та откъде сте всички?
Аз съм от Черна гора,
точно срещу Италия, до Адриатическо море,
до Хърватия.
Малка е. -Харесва ми акцента ти.
Да, и на мен. -Благодаря ви.
Много е екзотичен.
Още не познавам Милян добре.
Винаги се шегува, при него всичко е неглиже.
Още му нямам доверие.
Нямам доверие на Милян.
Още не знаем нищо един за друг.
Тъкмо започваме да се опознаваме.
Ами ти, Даниел?
Аз съм от много, много малък град в Минесота.
Какво правиш? -Работа с компютри.
Та..
Присъедини се значи. Здравей.
Как е, хора?
Може би трябва да говорим с него.
Седни.
Можеш да разкажеш за живота си.
На този етап ли сме? Истории за живота?
Да.
Вие гладни ли сте? -Умирам от глад.
Много гладни даже.
Набрах малко ягоди от гората.
Не е много..
Но все пак ако искате малко да се почерпите,
ще раздам малко.
Да, става. -Много мило от твоя страна.
Опитвал ли си ги? -Да.
Отровни ли са?
Не са отровни.
Добре, сигурен ли си?
Само се шегувам.
За мен Джони е много интересен.
Изглежда ми много наперен. Има си някакви проблеми.
Малко е асоциален.
Бавно ще го разуча.
Та с какво се занимаваш?
Прекарах доста години
като модел.
Родена съм в Австралия,
но съм живяла в много страни, пътувала съм--
Боже! -Какво беше това?
Какво е?
Може би е по-добре да влезем вътре?
Какво е това? -Сигурно е просто мечка.
Не знам, не ми звучеше като мечка.
Не можем да оставим огъня-- -Какво? Тихо!
Какво беше това?
Боже!
Влез вътре.
Сам, може ли да дойдеш с нас?
Ела с нас? -Просто вървете, вървете.
Ще дойдеш ли с нас? -Вървете.
Имаше някакъв странен звук, който идваше от гората.
И звучеше като.. Не знам,
като ръмжене или нещо такова.
Работя с животни и никога не съм чувала
такова животно.
Уплашена съм.
И аз.
Добре дошли в Сибир.
Нямам никаква идея какво се случи снощи.
Никаква.
Наистина се уплаших. Да, в Сибир сме,
разбирам,
че ще има диви животни,
но не знам..
Намирам нещо за много странно.
Събудих се, станах, отидох навън.
Просто се разходих наоколо.
И видях една жаба,
отидох при нея и после видях.
Това не беше нормално, ясно?
Джони, Джони.
Ела насам. Виж.
Погледни.
Даниел намери мутирала жаба.
Имаше 3 задни крака.
Един крак в повече значи един нахранен човек в повече, нали?
Е, не знам, не знам.
Ан, Натали и аз тръгнахме да търсим гъби.
Бяхме се разширили и гледахме наоколо.
не ни вървеше особено.
Кога за последно си зададе въпроса
"Кога ли ще ходя за гъби"?
Един от зеленчуците, които не ям.
Но днес ще трябва.
Всъщност не е зеленчук.
Забавен факт, нали? -А, да, вярно.
Царство Гъби, все тая.
И гледахме ли, гледахме.
Нищо не намерихме.
Но после Томи отиваше все по-надалеч и по-надалеч.
И бяхме много далеч
от селището, а нали знаете?
Още сме нови насам.
Не исках да се отдалечавам прекалено.
Започнах малко да се притеснявам.
Тук е добра местност.
Ще погледна ей там.
Добре, но не искаме да се отдалечаваме прекалено.
Далеч сме от лагера.
Просто бъдете някъде, където да ви чувам, ясно?
Няма да играем на Марко Поло с теб!
По-добре се върни насам.
Поло!
Какво е това?
Бяхме тръгнали за вода от реката,
когато намерихме тая колиба по средата на поляната.
Опитахме се да я отворим, но беше затворена.
Знаеш ли? По-добре да не казваме на всички за това.
Не, по-добре да кажем. -Не.
Защо не? -Защото не знаем за какво е.
И не искаме всички да дойдат
и да търсят разни неща.
Нямам им доверие.
Да се преструваме, че нищо не е станало.
Добре. -На никого не казвай.
Да!
Боже!
Супер е.
Та Ани и аз намерихме гъбите,
което е чудесно, защото всички умират от глад
и можеше да видиш, че им писва
и че всички стават малко свадливи.
Малко ми е жал за Томи, защото това му беше мисията.
Да, знам.
Просто случайно се натъкнахме на тях
и бяха същите като на снимката,
която беше в Булото.
Имаме гъби!
Да!
Имаме храна!
Нямаше кой знае колко,
така че ще трябва да ги делим.
Само малко ги оплакнете първо.
Трябва да се уверим,
че ще ги сготвим достатъчни,
защото не искам да се отровя.
Някой знае ли колко точно вода ни трябва?
Ще си направим гъби на пара.
Може да използваме потта ни като сол.
Къде е Томи?
Изгубихме Томи.
Беше много навътре в гората.
А аз лично не исках да ходя толкова надалеч от лагера.
Мерси, Естроген, че каза молитва за всички ни.
Естроген ли ме нарече?
Никой ли не те е наричал така преди? -Не.
Звучи ми като най-лесния псевдоним.
Бъди джентълмен. -Харесва ми всъщност.
Има малко естроген тук.
Някой има ли часовник?
Какво?
Кой е това?
Един от операторите.
Главата му кърви.
Боже.
Операторът кървеше от главата.
И беше доста голяма рана.
Не успях да се доближа,
но от моето място се виждаше,
че има голяма рана на главата.
Малко ни уплаши, защото никой не ни казваше
какво се случва.
Никой не казваше какво ми се е случило.
Добре, всички,
правете същото каквото и досега.
Какво? -Не знаем какво му се е случило?
Нямам идея.
Добре е. -Не ми изглежда добре.
Как така е добре?
Добре си е. Просто си вършете...
Няма да ни кажат какво се случва.
Не ми изглеждаше добре.
Какво стана?
Къде го водят? -Не знаем още.
Как да продължим сега?
Каква ще е разликата, ако ни кажете сега?
Какво казва той?
Някой разбира ли какво казва?
Каза нещо, но не го разбрах.
Явно е говорил на руски или нещо подобно.
Иска ми се да знам какво каза.
Нещо от рода на "Видях ги, видях ги".
"Видях ги".
Как разбра?
От баба ми.
И продуцентите могат да бъдат малко по-загрижени.
Да изчакаме да видим. -Млад ми изглеждаше.
Какво има наоколо, по дяволите?
Още не знаем какво е станало реално.
С Томи имаше оператор ми се струва.
Сигурен ли си? Видях го
когато бяхме за гъби.
Не съм го виждал от тази сутрин. -Аз го видях.
Къде? -Така ли?
Да.
Къде го видя?
В гората.
Сабина. Тя е една мистерия.
Не мога да разбера още какво,
но около нея има нещо.
Тя знае нещо.
Ще ида да го потърся.
Сигурно е сам.
Скоро ще се стъмни.
Аз няма да ходя.
Вижте какво му се случи на онзи мъж.
Аз съм с Естер.
Аз тръгвам.
Кой иска да дойде с мен?
Натали, оставаш ли?
Хората, които са го видели, трябва да идат.
Може би трябва да изчакаме да видим
какво се е случило с онзи оператор.
Видяхме го... -Аз оставам тук.
Сабина го е видяла, така че трябва да..
Вижте, водещият е тук.
Всички, искам
да се съберете около огъня.
Имаше... много сериозна
злополука с Томи.
И за жалост
е фатална.
Какво? -Какво?
Господи. -Сега..
обсъждахме дали играта да продължи или не.
Но решихме,
че изборът трябва да е ваш.
Така че ви давам малко време,
просто да... да го обмислите
и решите дали искате да продължите.
Ако решите да се откажете,
ще ви дадем по 5 000 долара...
Господи. -Просто тръгнете към--
-Не мога да повярвам, че говорим за пари сега.
Знаете ли как?
Все още се опитваме да разберем.
Ще се върна вечерта
за отговорите ви, става ли?
Започвам да осъзнавам, че...
Мисля, че предаването не се интересува.
Мисля, че на продуцентите им пука.
Просто не разбирам.
Това трябваше да е игра. Как така някой умря.
Как така продуцентите на шоуто
позволиха това? Защо не са подготвени
да ни осигурят защита?
Разбирам, че е предизвикателство. Това е предизвикателство
и може да е опасно, но никой не трябваше да умира.
Това е игра.
Нелепо е.
И нямаше обяснение.
Имаше, но не беше достатъчно добро за мен.
Аз просто... Искам да знам повече.
Трябват ми повече доказателства.
Нещо конкретно.
Търся тези червени гъби,
не ги виждам никъде.
Трябва да са червени.
С бели точки по тях.
Не се намират лесно.
Помощ! Помощ!
превод: spotted & panaa www.addic7ed.com