Още в началото усетих
колко е опасно тук.
Кой е там?
Семейството ми беше в опасност и можех единствено да гледам.
Когато видиш нещо подобно,
много налудничави мисли почват да се въртят в главата ти.
Хората реагират на страха по два прости начина:
борят се или умират.
Приятелите ни се шегуваха,
че не искали да общуват с нас, защото с Мат сме били
твърде перфектни.
Карахме се в колата,
по път към вкъщи след вечеря,
защото сме ги карали да се чувстват
сякаш не са влюбени колкото мен и Мат.
Спечелих безплатен урок по йога на томбола в работата ми.
Аз съм фармацевтичен продавач.
Шелби беше учителка. Аз...
разтегнах сухожилие и никога повече не отидох на йога,
но това беше най-хубавото нещо, което ми се е случвало.
Нещата наистина вървяха добре.
Установихме се в Лос Анджелис -
световната столица на йогата -
и...
Решихме да създадем семейство.
Да, разбрахме че Шелби е бременна.
В същият ден, в който ме повишиха в
продавач от западното крайбрежие, затова решихме да излезем и
да отпразнуваме двете.
Това беше най-ужасната нощ в живота ни.
-Не, не! -Беше ритуал за приемане в банда.
Трябваше да изберат случаен
минувач на улицата,
да се примъкнат и да го...
нокаутират.
Помощ!
-Да! -Помощ!
Помощ! Някой да ни помогне!
Бях изпаднала в транс
в чакалнята.
Ако изгубех Мат...
Госпожо Милър?
Той добре ли е?
Орбиталното му гнездо е счупено.
Ще трябва да го оперираме веднага щом подуването спадне.
Най-много ни притеснява това, че още не е дошъл в съзнание.
Трябва да го видя.
Ако съм с него, ще се събуди.
Знам го.
Бях права.
Веднага щом се докоснахме,
той се събуди.
Това е просто...
връзката, която имаме.
Той щеше да бъде добре.
Но тя нямаше.
Загуби бебето.
Не знаеха дали е било от стреса
или от това, че я бутнаха, но...
Ами, тя...
Загуби бебето.
Вече не се чувствахме в безопасност в града.
Трябваше да се махнем.
Исках да отидем на изток, където израснах.
Сестра ми живееше там.
Майка ми.
Това беше домът ми.
Беше в Северна Каролина.
Близо до океана,
но също така имаше най-красивите гори.
Беше толкова тихо, прекрасно и спокойно.
Мисля, че чак тогава разбрахме,
че просто не бяхме граждани.
Бяхме в гората и се забавлявахме.
Денят беше перфектен
и се озовахме пред
най-красивата
стара фермерска къща.
Имаше три спални.
Две помещения и мазе.
Казаха ни, че е построена през 1792 година.
Беше в добро състояние.
Беше съдба.
Сякаш вселената искаше да бъдем
там в онзи момент.
Също така си помислих: "Няма начин да си позволим тази къща."
Начална цена $21,000.
Колко предлагате?
Включени са и десет акъра
гора около къщата.
Но не може да стройте върху тях.
Защитени са.
Изглежда евтино.
Какво му има на има на имота?
Урагани.
Не искате тази къща.
Предлагаме $25,000.
$26,000.
Чувам ли 27?
Даваме $40,000.
Бяха почти всичките ни спестявания.
Възбуди ме, когато го направи.
Един път.
Втори път.
Продадено за $40,000.
Какво направихме?
Скъпа, току-що започвахме наново.
Обичах фермата. И обичах него,
но още от първия момент усетих опасност.
От момента в който пристъпих прага на къщата бях...
Бях у дома.
Искам да кажа, че обичам живота в провинцията,
свежият въздух.
Да се събуждам от песента на птиците.
Ако Шелби не се е чувствала по същия начин,
не каза нищо на глас,
но усетих неохотата й.
Може би й липсваше града. Може би раните ми се лекуваха по-бързо.
Нямаше нищо, което може да се сравни с това,
което беше загубила:
Живот вътре в самата нея.
Обичам те.
Какво, по дяволите, беше това?
Мамка му!
Не, не не...не, не, не, не.
Мат, моля те, не отивай!
Мат, моля те, не слизай!
Просто остани тук, стой тук.
Първоначално си помислих, че е.. миеща мечка
и-или мечка.
Но мечките на правят това.
Кой е там?
-Хей! -Когато видиш нещо подобно,
много налудничави мисли минават през ума ти.
Мислиш си, че днес,
предразсъдъците няма
да обърнат грозната си глава.
Но...това е Югът.
Те просто са се отървали от знамето си.
Шелби и аз сме смесена двойка...
Мат!
За такъв вид омраза винаги
трябва да имаш едно наум.
И тогава се сетих за онези селяци,
които загубиха аукциона. Не би ме изненадало, ако се опитваха да ни
изплашат с този вид вандализъм.
Веднъж избягахме и...
нямаше да бъдем жертви отново.
Тъкмо бях приключила деветдесет-минутната си тренировка
и тъкмо бях заспала по време на моята Шавасана, така че...
не бях много на себе си.
Хей.
Шелби буквално се тресеше...
Хей. Добре ли си?
...когато се върнах от доставката на поръчки в малкото градче,
което беше на няколко мили разстояние.
Скъпа, беше просто градушка.
Попаднах на нея по пътя за вкъщи.
Знам какво видях.
Не беше лед.
Навсякъде валяха човешки зъби!
Просто трябва да свикнем на времето тук.
Това е.
Почувствах се като глупачка.
Зъби не падат от небето.
Ралей е само на два часа път.
WakeMed е една от най-натоварените болници в щата.
Ако оставя тези отчети, няма да ми се налага
да отсъствам толкова.
Скъпи, знам с какво си имам работа.
Пътуващ търговец.
Така си плащаме сметките.
Всички ремонти.
Дори грозната вратовръзка,
която носиш.
Това е късметлийската ми вратовръзка.
Хей, сигурна ли си
че ще се оправиш?
Винаги мога да отложа пътуването.
Голямо момиче съм.
Ще се оправя.
Ще се оправя!
Добре.
-Добре. Тогава... -Всичко е наред.
-Върви. -Добре.
Ако трябва да към честна,
с нетърпение очаквах да бъда сама за известно време.
Той беше толкова
сладък и търпелив, но...
винаги беше около мен.
Беше много предпазлив и имах чувството
че се задушавам.
Затова исках да замине.
Това време насаме ми
беше нужно.
Донякъде беше нормално.
Нещата между нас винаги са били такива.
Той заминаваше по работа
и ми липсваше страшно много.
И щом си дойдеше правехме най-хубавият секс.
Имах чувството че...
нищо няма да ни раздели.
Знам че сигурно беше глупаво.
Просто...
Отнема време да се установиш в нова къща и трябваше
да се успокоя.
За щастие така се прехранвам.
Има ли някой?
Ехо?
Шелби ми звънна, паникьосана, разплакана,
каза, че са я нападнали.
Бях в Ралей, на два часа път,
но стигнах вкъщи за половината време.
Къде е Шелби? Добре ли е?
Вътре е.
Вие ли сте съпругът й?
Жена Ви е съобщила, че е била нападната
и задържана под вода в джакузито.
Твърди, че се е съпротивлявала
срещу нападателите си.
Какво имате в предвид под "твърди"?
Не намерих никакви следи от отпечатъци или следи
на или около джакузито.
Също така каза, че нападателите й са били облечени в старомодни дрехи
и са държали вили и факли.
Тя пие ли?
Знам точно кой го е направил.
Онези, които копират Зизи Топ.
Опитват се да ни уплашат
откакто купихме това място.
Обзалагам се, че са Полк.
Ще отида да поговоря с тях.
Те са отшелници и не могат да бъдат намерени лесно.
-Трябва ни защита! -Купете си пистолет.
-Какво?! -Това ченге...
Нямаше да направи нищо за нас.
Личеше си по държанието му и по
снизходителното му поведение.
Каза, че ще подаде доклад, но знаех че просто ще бъде
захвърлен в някое чекмедже.
Онези от аукциона ли бяха?
Не.
Не...Не знам.
Просто това, което каза на ченгетата
няма много логика, Шелби.
Видях това, което видях.
Държали са те под вода докато...са те пуснали?
Бях много уплашена.
Давех се с вода.
Когато най-накрая зрението ми се оправи
тях ги нямаше. Изтичах вътре, за да се обадя на
полицията, след това ти звъннах.
Какво?
Ченгетата казаха че не са
намерили нищо до джакузито.
Никакви отпечатъци, никакви факли.
Сигурно са се върнали за тях.
Не си въобразявах разни неща, Мат.
Не си.
Мислиш ли, че те лъжа?
Шелби, разбира се че не.
Вярвам ти напълно.
Шелби, не.
Съжалявам. Вярвам ти.
Вярвам ти. Съжалявам.
Вярвам ти.
Чувствах се толкова виновна, защото
не можах да кажа истината на Мат.
Не исках да живея там.
Реших да не казвам на Шелби какво се бе случило, но
беше доказателство, че онази банда боклуци се опита
да ни сплаши.
На следващият ден трябваше да се върна в Ралей, затова
инсталирах охранителни камери, които се свързваха с телефона ми и можех
да държа къщата под око,
където и да бях.
Не е зле за аматьор.
Но нямаше да оставя Шелби там сама.
Затова се обадих на сестра си.
Шелби никога не ме е харесвала.
Което беше добре, защото и аз никога не съм й била фен.
Йогата не е работа.
В гимназията играех волейбол.
По онова време йогата се наричаше "разтягане" и беше нещо, което
правиш преди, а не като упражнение.
Лий съдеше йогата ми и алергията ми към глутен
и двете ми години в колежа.
Смяташе, че не бях достойна да се
омъжа за брат й.
Получих диплома по криминална психология от UNC.
Исках да стана детектив.
Не се получи.
Не започнах да пия хапчета
зарази проблем с характера.
Пострадах по време на работа.
Знаете ли, че изписаните болкоуспокоителни могат да бъдат
по-пристрастяващи от хероин?
От две хапчета на ден, стигнах до две хапчета на час.
Не помня колко изпих онзи ден.
Всъщност, не помня много от онзи ден.
Беше сериен изнасилвач.
Същински задник.
Мразя задници.
Остави пистолета!
Остави го!
Чу ме. Остави...
Щеше да бъде третото му попадение.
Ако питате мен, това бе единственият път, в който законът си
свърши работата.
Хей!
Какво ти...
Уволниха я.
Стига, Мейсън.
Развод? Сега?
-Когато съм на дъното? -Колко пъти забрави
да вземеш дъщеря си от училище този месец?
Три.
Което е три пъти повече от това колко пъти ме
докосна през изминалия месец.
Приключих.
Съдът му даде пълно попечителство над Флора.
Виждах я три пъти на две седмици.
21% от живота й.
Само това ми дадоха.
Може ли да спрем за малко, моля?
Надушвам...
О, Господи!
Господи, Лий!
Не се промъквай така!
Изкара ми акъла!
Брат ми се ожени за една страхлива кучка.
Знаеше защо я бяхме повикали.
И знаеше, че някой се занася с нас.
Защо би преместила ножа така?
Кога стана готвачка?
Какво трябва да значи това?
Напоследък.
-Успокоява ме.
-Готвенето? -Да.
Готвенето.
Виж, мога ли да бъда откровена с теб?
Може ли да не пиеш вътре в къщата докато съм тук?
Знам, че къщата е твоя, но полагам огромни усилия
да запазя трезвеността си.
Но не се бой, ще стоя трезва.
Някой трябва да те защитава от дивите хора от гората.
Оценявам го. Въпреки че...
Иска ми се значката и пистолета ти още да бяха у теб.
Е, може вече да нямам значка,
но мамчето още е подготвено.
Ще бъда честна с вас,
никога не повярвах на историите,
които зълва ми разказваше на брат ми.
Никога не е искала да се премести в провинцията.
Мислех си, че просто се е опитвала да го сплаши, за да си
опаковат багажа и да се върнат в Лос Анджелис.
Шелби...
Бях бясна.
Мислех си, че Шелби се подиграва с мен.
Защо, Шелби?
-Защо би направила подобно нещо? -Какво нещо?
Това. Защо би го направила?
Нищо не съм направила.
И определено не допих виното, така че може би на теб ти се привижда.
-Чакай така. На мен ми се привижда?
Причината да съм тук е това, че на
теб ти се привиждат неща.
Телефонът ми звънна около 23:30.
Реших, че Шелби иска да ми пожелае лека нощ,
но не беше тя.
Беше автоматизиран сигнал от охранителната система, която
бях инсталирал.
Сензорите се бяха задействали от...
Нещо.
Бутилките не се търкалят по пода самички.
-Защо се майтапиш с мен? -За последен път казвам, не бях аз!
Боже, всичко те ядосва.
Напълно се паникьосах. Семейството ми беше в опасност и всичко,
което можех за направя бе да гледам.
Когато група хора се появи
в дома ти по средата на нощта
с факли, определено не искат
да те приветстват в квартала.
Знаеш ли колко часове прекарва Мат, тревожейки се за теб?
И никой не си вдигаше проклетия телефон.
Всеки път, когато имаш проблем звъниш на Мат.
-Съпругът ти се отнася зле с теб - звъниш на Мат.
-Падаш от фургона, звъниш на Мат. -Така правят роднините!
-Грижат се един за друг! -Да, с изключение на теб.
Само взимаш. Къде беше, когато
Мат лежеше в болничната стая, в безсъзнание,
борейки се за живота си? Къде беше...
В къщата има някой.
Хей, Лий, няма да седя тук сама.
Къде е пистолета ти?
Там, където трябва да бъде.
Заключен в чекмедже на горния етаж.
Трябва ли да се качим и да го вземем?
Знаех си...върна се.
Знаех си, че е истинско.
Защо някой би проникнал в къщата ми,
само за да пусне филм?
О, Боже.
Чувала съм тези звуци.
Близо е.
Мога да го подуша.
Най-накрая те хванах,
кучи сине.
Какво, по дяволите, беше това?
Нямам представа.
- Трябва да се махаме оттук. Хайде. - Да.
Паникьосах се.
Обадих се на полицията - те казаха, че ще проверят.
Напълно безполезни!
Мамка му! Мамка му!
Знаех, въпреки че бях на 100 мили от тях,
че ще стигна преди тях.
Просто си казвах ''Моля те, Господи, нека стигна вкъщи.
Не ми позволявай да закъснея.''
- Има някой горе. - Шш.
Повече от един.
Бяхме там долу
20, може би... 30 минути,
но го почувствах като цяла вечност.
Хайде.
- Хайде! Хайде! Хайде! - Шш. По-тихо.
Какво правиш?
Шш.
Хайде.
Не, не, не.
Хайде!
О, Боже.
Най-накрая пристигнах.
Ченгетата бяха дошли и си бяха отишли докато се прибера.
Лий каза, че са взели доклад и са го определили като вандализъм.
Това не беше вандализъм.
Това беше тероризъм.
Как го правеха толкова бързо?
Това не е важно, Мат.
Те проникнаха в дома ни.
Заключиха сестра ти
и мен в мазето. Те бяха тук.
Привлякоха ни там, накараха ни да гледаме
онова зловещо видео.
Какво видео?
Не исках да го гледам отново,
но слязох с него, защото
нямаше да остана сама в къщата.
Мат не беше там, когато стана, затова,
разбира се, не го прие на сериозно.
Приех го на сериозно.
Помислих видеото за фалшиво.
Трябваше да бъдат онези селяндури,
опитваха се да ни изгонят.
Най-накрая те хванах, кучи сине!
Ядосах се още повече.
Хората го правят постоянно.
Съседи или местни правят откачени неща,
опитвайки се да изгонят новите притежатели на дома,
за да могат да купят имота евтино.
Просто се опитват да ни изплашат, за да си тръгнем.
Ами, работи.
Искам да си тръгнем, Мат.
Сега.
Ако толкова много искат къщата, нека я вземат.
Полицията видя ли записите?
Не им пука.
Просто си мислят, че са добри, стари момчета.
Знаеш, че няма да си вдигнат малкия пръст, за да ни помогнат.
Хайде, Шелби, Шелби, хайде.
Трябва да оставиш ченгетата да си свършат работата.
О, не го приемай лично.
Мат.
Трябва да си тръгнем.
Това е домът ни, Шел.
Спестяванята ни.
Къде ще отидем?
И с какво?
Не можеш да позволиш на тези хора
да те изгонят от дома ти.
Ти дори не ме слушаш.
Леле.
Знаеш ли какво?
Просто... Просто прави каквото искаш.
Шелби...
Остави я. Дай й малко време да се успокои.
Кой е този?
Още един член на семейството на селяндурите?
Шелби!
Не можех да повярвам.
Шелби просто си...тръгна.
По онова време имаше логика.
Хората реагират на страха по два прости начина:
Борят се или умират.
Не е срамно да си тръгнеш.
Ехо?
Шелби, прибери се.
Шелби?
Чуваш ли ме?
Там ли си?
Шелби!
-Божичко. -Шелби!
Добре ли си?
Чуваш ли ме? Шелби!
Хайде.
Хайде, хайде!
Ехо?!
Ехо!
Ехо?
Ехо?!
Ехо?
Госпожо?
Добре ли сте?!
Ранена ли сте?
Не, не, не!
Моля Ви, спрете! Спрете!
Трябва да Ви закарам в болница!
Не разбирах каквво е станало.
Все още не разбирам.
Госпожо!
Ехо?!
Следвах жената
в гората, може би, 50 фута.
Ехо?!
И пътят беше точно зад мен, заклевам се.
Нямаше начин да е стигнала толкова далече,
но не можех да я намеря.
Ехо?!
И не можех да намря пътя обратно.
Ехо?
Хайде, Шелби. Хайде,
хайде, хайде, хайде, хайде, о....
Окей.
Бях се загубила.
Ехо?
Не! Не!