U Italiji je rođen fašizam.
Pa se savez između fašističke vlade u Rimu...
i nacističke u Berlinu činio prirodan.
Ali 19. srpnja, 1943.,
nezamislivo se dogodilo - bombardiran je Rim.
Do 1943., blizu 200000 talijanskih vojnika je poginulo ili nestalo.
Talijanski savez s nacističkom Njemačkom je rezultirao samo katastrofom.
Tijekom četiri godine rata, manje ili više,
Italija je bila na pola uništena.
Svima je bilo jasno da je rat izgubljen.
I svi su mislili da se Italija mora izvući...
i maknuti Mussolinija.
U noći 24. srpnja, 1943., sastalo se Fašističko veliko vijeće...
i izrazilo manjak povjerenja u Mussolinija.
Glasali su da kralj dođe u kontrolu vojnih snaga.
Benito Mussolini je bio prvi fašistički diktator,
čiji je uspjeh bio nadahnuće Hitleru,
ali Talijanima ga je bilo dosta.
Kralj je pozvao Mussolinija u vilu Savoya, 25. srpnja, 1943.
Mussoliniju je rekao da je razriješen dužnosti talijanskog premijera.
Hodao je hodnikom van iz kraljeve vile u 5 i 20 poslijepodne.
Čim je izašao van,
Mussolinija je uhitila policija i odveden je u zatvor.
Talijani su slavili.
Oslobodili su se Mussolinija i mogli su prijeći na pobjedničku stranu.
Nova Talijanska vlada se prvo predala i onda,
u listopadu, 1943., objavila rat bivšem savezniku, nacističkoj Njemačkoj.
Nije baš časno.
Kad god vi...
izdate prijatelja, saveznika, to nije plemenito,
ali događa se, događa.
Mi smo mnogo realniji od Nijemaca.
To što smo realniji,
nismo vjerniji sadašnjem šefu?
Ne kažem da je to plemenito, ali je... dio našeg karaktera.
Ako su Talijani mogli maknuti Mussolinija 1943.,
kada su vidjeli kuda rat vodi,
zašto Nijemci nisu mogli maknuti Hitlera?
Zašto su se borili do kraja?
Prvi zadatak s kojim bi se suočili oni koji bi željeli maknuti Hitlera ja pristup,
a to nije bilo jednostavno.
VeÄ‡inom rata, Hitler se skrivao u VuÄjem brlogu...
Å¡to je onda bila NjemaÄka IstoÄna Pruska,
zaštićeno minskim poljima, bodljikavom žicom i odanim SS tjelohraniteljima.
Većinom vremena je raspravljao s generalima,
i duboko u ratu Fuhrer nije izgubio svoju sposobnost...
dominirati onima oko sebe snagom svoje osobnosti.
U to vrijeme sam ga...
...poštovao.
Želim reći...
Zadivio me i učinio me napetim.
Kad sam bio u njegovoj blizini,
bio sam pripremljen, u svakom pogledu,
biti na oprezu. Ali ono što je Hitler imao je bilo...
...neobično. Mogao je...
nekoga tko se sprema na samoubojstvo, razuvjeriti i...
usaditi mu osjećaj da mora nositi zastavu...
i umrijeti u borbi. Jako čudno.
Svjedočio sam kad su mu ljudi govorili da ne može nastaviti.
On bi govorio jedan sat i odlazili bi govoreći, "Pokušat ćemo još jednom."
Do kraja 1943., bilo je jasno da Njemačka gubi rat.
U studenom, 1942, je područje koje su kontrolirali nacisti i saveznici...
bilo najveće.
Samo godinu dana kasnije, na kraju 1943.,
Sovjetske snage su snažno napredovale na istoku.
Britanci i Amerikanci su napredovali kroz Italiju,
a savezničke snage su se spremale za Dan-D, invaziju na Francusku,
ali u ratu na istoku su Nijemci imali najveće gubitke.
4 milijuna njemačkih vojnika i saveznika se suočilo sa sovjetskom snagom...
od 6 milijuna.
Hitler je rekao da će to biti drugačiji rat, rat uništenja,
i to je bio glavni razlog zašto su se Nijemci borili do kraja,
jer su nacisti mislili da se na istoku bore s ne-ljudima.
Da, među njima je bilo i djece.
Svi su strijeljani bez milosti.
Djecu su ubijali pred ženama,
a onda bi ubili žene.
To je bio sadizam. Neki časnici su voljeli sadističke stvari.
Voljeli su kad su majke i djeca vrištali.
To ih je uzbuđivalo.
Za mene, to nisu bili ljudi.
Iza njemačkih linija, partizani su se odupirali nacističkoj okupaciji...
i bili su pogubljeni kad bi ih pronašli.
Partizanski rat je omogućio nacistima za vješanja i strijeljanja...
svakoga tko im se nije svidio.
Odjednom sam čuo dva rafala iz strojnice iz kuće.
Mislio sam da su partizani,
a onda sam vidio dva civila...
koji su ubili dvoje starih Rusa koji su živjeli u toj kući,
bez nekog razloga.
Morao sam prići i pitati, "Kako nešto takvo možeš učiniti?"
Onda mi je rekao - a sigurno je previše popio...
rekao je, "Jedini dobar Rus je mrtav Rus."
Njemačke snage su za razliku od talijanskih,
počinile nebrojene zločine na istoku.
Ovaj masakr poljskih zatvorenika u Lublinu je počinio SS u srpnju 1944.
Ali nisu samo SS i odredi smrti sigurnosne policije činili zločine.
Mnoge Wehrmachtove postrojbe su bile umiješane u zločine.
Ovaj rat uništenja je nekima otežao micanje Hitlera...
jedinog odgovornog za sve to.
Skoro su svi u hijerarhiji nacističkoj stranci, kao Gauleiter,
znali i odobravali ta kriminalna ubojstva.
A postojao je još jedan razlog...
zašto je nacističkom vodstvu bilo teško skovati urotu protiv Fuhrera.
Od samog početka,
Hitler je ohrabrivao međusobnu nesnošljivost među njegovim suradnicima,
često postavljao dvojicu na isti posao i gledao kako se bore.
To je bilo vodstvo gdje su svi prezirali jedni druge i nitko nije nikome vjerovao.
Goring nije volio Speera, Ribbentropa, Goebbelsa i Bormanna.
Goebbels je imao malo vremena za Goringa, Ribbentropa ili Bormanna.
Ribbentrop nije podnosio nikoga do njih, a oni nisu podnosili njega.
Cijelo nacističko vodstvo je bilo puno sumnji i neprijateljstva...
jer se svaki od njih borio za Hitlerovu osobnu naklonost.
Preostalo je vojno vodstvo,
ali i oni su pristali na ubijanja komunističkih komesara na istoku...
i bili vezani prisegom i odanošću,
pa bi udar na Hitlera sigurno maknuo neke od njih.
Urota je jedino bila moguća u najvećoj tajnosti.
Godinu dana nakon svrgavanja Mussolinija jedan stariji časnik je istupio.
20. srpnja, 1944., u najslavnijem pokušaju atentata na Fuhrera,
Klaus von Stauffenberg je pokušao ubiti Hitlera.
Stauffenberg je jedini koji je rekao, "Spreman sam to učiniti."
Moje mišljenje je... da je to jedino moglo uspjeti...
da čovjek koji ga pokuša ubiti mora ubiti sebe u istom trenutku.
Kao što to Palestinci rade u Izraelu?
Žrtvuju sebe, ili kamikaze.
Stauffenberg je ostavio torbu s bombom u sobi za sastanke...
u Vučjem brlogu i onda požurio u Berlin.
U 12 i 42, 20. srpnja, 1944.,
bomba je eksplodirala dok je Hitler primao vojna izvješća.
Karl Boehm-Tettelbach je bio u uredu nedaleko.
Kad sam ušao u ured, moje kolega je rekao,
"Jesi li čuo ovo?" Odjednom, snažna eksplozija.
"Jesi li čuo ovo?"
Četiri ili pet minuta kasnije, kroz prozor smo vidjeli...
SS-ovce kako okružuju zgrade. Rekao sam, "To je smiješno."
Bomba je uništila sobu za sastanke, eksplozija se raširila...
drvenim zidovima, pa je Hitler prošao s lakšim ozljedama.
Sada je krenula potraga za onima koji su organizirali ovaj pokušaj.
Svaki njemački časnik je podržavao akciju.
Nitko mi nije prišao jer su znali da ne bih prekršio prisegu.
Znali su od početka da ću ostati do kraja.
Srećom, nitko mi nije prišao...
jer sam bio iz Zrakoplovstva, a zrakoplovstvo nije bilo uključeno.
Da vam je netko prišao, što biste rekli Stauffenbergu?
Stauffenbergu? Rekao bih,
"Idem te prijaviti Hitleru da ga želiš ubiti."
Da.
Nisam imao drugog izbora.
Kad bih ostao... tiho,
zapisali bi me u malu bilježnicu i bio bih strijeljan.
Svi moji prijatelji koji su strijeljani, nisu rekli.
Stauffenberg nije mogao, Mertz i Haeften, odmah su strijeljani.
Ostali s kojima sam radio, su kasnije osuđeni na smrt,
ali nisu odali moje ime. Dugujem im svoj život.
Ni pri mučenju, nisu odavali imena.
U ranim satima 21. srpnja, Hitler se preko radija obratio Njemačkom narodu.
Osim manjih ogrebotina, masnica i opeklina, nisam ozlijeđen.
Ovo prihvaćam kao potvrdu mojeg sudbonosnog zadatka...
u nastavku postizanja mojeg životnog cilja kao do sada.
Zato prisežem pred cijelom nacijom,
da od trenutka kad sam shvatio da je rat neizbježan...
i ne može se odgađati,
Znao sam samo brinuti i raditi.
I kroz nebrojene neprospavane noći,
sam živio za svoj narod.
Hitler je posjetio časnike koji su bili ozlijeđeni u eksploziji.
Propagandne novine su izražavale veselje Fuhrerovim preživljavanjem...
i mržnjom prema onima koji su ga pokušali ubiti, te osjećaje su dijelili mnogi.
Sastavljao sam obavijest i sastanku Hitlerove mladeži...
kada su mi rekli za napad na Hitlera.
Bio sam bijesan.
Bio sam bijesan jer se nešto takvo moglo dogoditi.
Bilo mi je to strašno iskustvo.
Osjećalo se olakšanje jer napad nije uspio...
a Hitler je dobio još više simpatija zbog toga.
Korijeni Hitlerove popularnosti,
pažljivo njegovani od Goebbelsa proteklih 11 godina, su bili duboki.
Ova pisma s fronte otkrivaju što su osjećali mnogi vojnici.
Makar su ovakva pisma cenzurirana,
nisu morali pisati o Stauffenbergu i zavjeri...
ako nisu željeli.
"Veliko gađenje zbog tog zločina..."
"Čast časničkog osoblja je pod napadom zbog Stauffenberga..."
"Pokušaj atentata na Fuhrera označava tužno poglavlje u Njemačkoj povijesti."
Hitler je naredio da se vojska povuče dublje u nacističko područje.
Mi smo sada vojnici politike.
Naš politički zadatak je sljedeći:
osigurati naš životni prostor,
braniti domovinu Njemačku,
braniti našu ideju nacional-socijalizma.
Mi ćemo ispuniti taj politički zadatak,
pod svim okolnostima,
vodeći do naše konačne pobjede.
Nepobjediva viša rasa...
tako sam ja vidio Nijemce kao mladić.
Teško je opet misliti u tom vremenu,
to je bio neobuzdan ponos...
kojim smo mi vidjeli svijet.
Bili smo netko.
A to je bio slučaj u vojnom području, u području kulture i ekonomije.
Sve je radilo, sve je cvalo.
Prikazivani smo kao savršeni svijet.
Propagandne slike savršenog nacističkog svijeta,
prikazuju mlađe članove više rase, skrivaju drugu istinu.
Za razliku od Italije, Njemačka je postala rasna država.
Skoro su svi Nijemci profitirali na rasizmu, kako je rat napredovao,
Njemačka ekonomija se nije oslanjala na rad Hitlerove mladeži...
već na muci i znoju prisilnih radnika tzv. nižih rasa...
s okupiranih područja.
Bilo je strašno oduzeti dječaka, dijete, od obitelji,
otpratiti ih i pretvoriti u prisilne radnike...
...i tući ih.
Probudio me u 5 sati.
Morao sam ići raditi u staju,
konjušnicu,
timariti konje. Imali su dva konja, šest krava, svinje...
Nakon toga sam išao u polje,
raditi u polju... bilo je proljeće... sve je trebalo pripremiti.
Nikada nisam toliko plakao kao tada.
Moji zadnji mjeseci djetinjstva su tako prošli.
Do kolovoza, 1944, bilo je više od 7500000 prisilnih radnika...
koji su radili u novoj Njemačkoj. 1700000 su bili Poljaci.
Pa, oni su bili Poljaci. Mi smo bili veliki Nijemci.
Tako su nam govorili i učili u školi,
tako su nam to govorili u Hitlerovoj mladeži,
i tako smo živjeli.
Preko oca sam imao mogućnost...
doći u izravni kontakt s poljskim prisilnim radnicima.
Mislim da sam bio jednako grub kao i on.
Bio sam netko,
a oni su bili poraženi Poljaci...
koji su morali raditi ovdje.
To je na neki način bio oblik ropstva.
U to vrijeme vas nije pekla savjest?
Ne.
Pola milijuna robova iz koncentracijskih logora, uglavnom Židova je,
patilo još više od Poljaka.
Najmanje 35000 ih je radilo u kemijskoj tvornici IG Farben u Šleskoj.
Ime logora u kojem su ti radnici živjeli je postalo ozloglašeno...
Auschwitz.
Tamo su bila dva tipa logora:
koncentracijski logor za robove...
i logor za ubijanje s plinskim komorama.
Svi novi su birani za odlazak u jedan ili drugi.
Dolaskom u Auschwitz, bili smo odvojeni.
Sjećam se odabira.
Prišao sam. "Što si ti? Koje ti je zanimanje?"
"Ja sam mehaničar." "Na desnu stranu."
"Što si ti?"
"Ja sam liječnik."
"Moraš naučiti raditi!"
Udario ga je.
I tako dalje.
Žene s djecom i muškarci s djecom na lijevu stranu...
a ostali na desnu.
A ja sam mislio, kakva sam budala bio,
da idu u obiteljski logor.
U plinske komore.
A nas je odvezao kamion, bila su 2 sata ujutro,
i...
došli smo u... logor.
To je bio logor tvrtke IG Farben.
Ljudi tamo su govorili, "Sada ste u koncentracijskom logoru."
"Odavde se odlazi..."
"kroz dimnjak."
Odabir za radni logor je značilo samo privremeno odgađanje smrti.
Jedan nacistički liječnik je ustvrdio...
da je očekivani životni vijek robova u Auschwitzu tri mjeseca.
Išli smo na rad... u liniji po pet i grupama.
Uvijek sam pokušavao biti u sredini,
da me ne mlate SS-ovci i to je pomoglo.
Ja nisam čovjek koji kaže,
"Moram nešto učiniti, neku sabotažu ili nešto." Ne.
Želio sam ostati živ.
Želio sam živjeti...
i vidjeti uništenu Njemačku,
propast nacizma.
Većina Nijemaca možda nije znala pravu stvarnost Auschwitza,
ali su svi znali da je njihova zemlja postala rasna država.
Nacisti su stalno govorili da je svaki pravi Nijemac više biće,
što je ovaj propagandni film snimljen 1944., trebao prikazati.
Ali to vjerovanje da su viša bića je otežalo prihvaćanje gubitka rata.
Možda su nacisti mislili,
da nisu imali dovoljno u svojoj vojsci.
Pa su pokušali unovačiti rasno prihvatljive strance u Waffen SS.
Europska fronta protiv svjetskog boljševizma je rasla.
Cijelom Europom, se prijavljivalo sve više i više dragovoljaca...
kao ovdje u Belgiji, Flamanska brigada.
400000 stranaca se pridružilo Waffen SS-u i borilo se uz bok s Nijemcima.
Mnoge je motivirao jedan razlog.
To je bio rat,
rat protiv Rusije, protiv komunizma i boljševizma.
To je sve što vam mogu reći, jer je to bio motiv...
za sva novačenja u Europi.
Bilo je stvari koje sam smatrao odbojnima, odbojna ideologija,
ideologija koja je manipulirala pojedincem,
kao komunizam, koji se širio svijetom.
Jedni su se borili za osvajanja,
osvajanje zemlje koje su izgubili...
ili oduzeti zemlju neprijatelju.
Borili ste se oružjem,
skrivali iza drveća, borili se licem u lice.
Jacques Leroy je bio teško ozlijeđen u borbi i izgubio je oko i ruku.
Nekoliko tjedana kasnije je preklinjao da mu dopuste vratiti se u brigadu.
SS je pristao. Nastavio se boriti.
Što vas je motiviralo da se pridružite...
nakon što ste izgubili ruku i oko?
Nisam želio postati mediokritet,
i ostati s prijateljima...
nisam želio izgubiti kontakt sa suborcima.
Osjećao sam se dobro, rane su zacijelile...
Izgubio sam ruku i oko...
ali kad ste mladi, ne razmišljate previše,
ne pogađa vas...
na isti način kao starije.
Ali iznad svega, nisam želio pasti u osrednjost.
Morate imati cilj...
dobar ili loš, morate imati cilj.
Loš za druge, dobar za vas.
Nisu samo na fronti Nijemci gubili rat.
Kako se rat približavao zadnjoj fazi, savezničko bombardiranje Njemačke se pojačalo.
U zadnjih 15 mjeseci rata, poginulo je 350000 Nijemaca...
kao rezultat zračnih napada...
triput više nego u prethodne tri godine rata zajedno.
Britanski bombarderi su nazvani od Nijemaca,
pod utjecajem Goebbelsa...
"Churchillove ubojice."
Oni su ih mrzili...
i...
nije bilo zabavno...
ako ste iskočili iz bombardera i dospjeli na tlo,
niste znali što će se dogoditi.
Nijemci možda nisu voljeli bombardiranje,
ali nisu ostali bez želje za borbom.
Ljudi poput Wolfa Falcka su vjerovali da saveznici neće prestati s bombardiranjem...
dok ne unište Njemačku kao industrijsku silu.
Bilo je odlučeno uništiti Njemačku, pa nismo imali što izgubiti.
Nismo imali što izgubiti.
Pa smo se borili za naše ljude, za našu domovinu, da ih zaštitimo.
Bilo je još jačih razloga za borbom...
strah od dolazećih sovjetskih snaga.
Obje strane su počinile zločine jedna prema drugoj.
A sada su ti tzv. ne-ljudi prisiljavali Njemačku vojsku na povlačenje.
Bio sam glavni nišandžija u Guderianovoj tenkovskoj postrojbi,
i to je zaista bilo povlačenje.
Nešto što nismo uvježbavali.
Wehrmacht je samo vježbao napad, nikada povlačenje,
a povlačenje se brzo pretvori u bijeg.
Na istoku, naše vođe nastavljaju koristiti prilagodljivu taktiku.
Prepuštajući dio teritorija,
ne dopuštamo neprijatelju dublje probijanje.
Uz nove obrambene linije neumorni njemački vojnici...
opet dokazuju svoju vjernost Fuhreru.
Nisu samo propagandne novine pokušavale povlačenje prikazati u najboljem svjetlu.
I nacistički časnici za informiranje dodijeljeni svakoj postrojbi...
ljude kao što je Walter Fernau.
Moj je posao bio usmjeravati male borbene postrojbe...
i objašnjavati stanje.
Pjevali smo šansone... bila je sjajna atmosfera.
A onda sam rekao, "Ljudi, nismo ovdje došli pjevati."
"Moram s vama razgovarati o cijeloj situaciji."
Rekao sam, "Pogledajte vojnu situaciji kakva je sada."
Znamo da su Englezi blizu naših granica.
Znamo da Rusi napreduju prema Berlinu.
I znamo da su na jugu Amerikanci prošli Rim.
A mnogo zrakoplova leti danju i noću...
iznad naše zemlje, ispuštajući bombe na naše gradove.
Nitko od nas nije znao...
jesu li naše obitelji postale žrtve,
ili su nam kuće uništene.
Komentirajući kompletnu situaciju,
morao sam koristiti jednostavan jezik...
sve je to sranje."
A onda dolazi veliko "ali".
Rekao sam, "Ali dok osuđujemo vojnu situaciju,"
"tako mora i Fuhrer kao naš vrhovni zapovjednik."
"Možda on zna da je i lošije nego što mislimo,"
"ali možda zna da je i bolje."
Rekao sam, "On može samo tražiti da nastavimo raditi našu dužnost..."
"dok on traži mogućnost da na dobar način završi rat."
Dok je Walter Fernau uvjeravao Nijemce u nastavak borbi,
tako je i nacistički ministar propagande, Joseph Goebbels.
U studenom, 1944. se obratio Narodnoj obrani, Njemačkom domobranstvu.
Ljudi Berlinske Narodne obrane.
Upravo ste prisegli,
kao pripadnici Narodne obrane,
prisegu Fuhreru,
slobodi Reicha...
i budućnosti našeg naroda.
Kako bi dokazali našem narodu i svijetu...
na bojišnici i kod kuće...
Njemačka ima milijune ljudi na raspolaganju...
koji su odlučni boriti se,
koji imaju nepokolebljivu želju...
neće se predati kad vide neprijatelja,
i neće nikada kapitulirati.
Šest milijuna ljudi je bilo u Narodnoj obrani,
većinom prestari ili premladi za vojnu službu.
Rekli su im da su zadnji obrambeni zid protiv boljševičkih hordi.
Većina Talijana se borila samo protiv Britanaca i Amerikanaca.
Nacistička propaganda je rekla da su Rusi sasvim drugačiji neprijatelj,
rečenice kojima se Hitler zadnji put obratio Njemačkom narodu,
30. siječnja, 1945.
Koliko god duboka kriza bila u tom trenutku,
preko naše odlučne želje,
našu spremnost i žrtvovanje, i naše vlastite mogućnosti,
ćemo prebroditi krizu.
Izdržat ćemo. Neće pobijediti centralna Azija,
ali Europa, vođena ovom državom,
koja 1500 godina...
brani i nastavit će braniti Europu od istoka...
naš Njemački Reich i Njemačku državu.
Ali nije samo strah od Rusa tjerao Nijemce u nastava borbe...
bio je to strah od drugih Nijemaca.
U zadnjim mjesecima rata, nacistički teror prema Njemačkim civilima...
se dramatično povećao.
U gradu Zellingenu uz rijeku Mainu,
lokalni seljak je otkrio što se dogodi ako kritizirate lokalne naciste.
25. ožujka, 1945., Narodna obrana je paradirala ispred mjesne crkve.
Željeli su nastaviti borbu do samog kraja.
Bili su poredani u nekoliko kolona, u dvije ili tri.
Viknuli su "Pozor". Mi smo kao djeca istrčali gledati.
Potjerali su nas i ja sam ušla u naše dvorište.
Tamo sam čula kako su čovjeku rekli, "Drži čelo".
I nekoliko ih je povikalo, "Da?".
Čovjek koji se usprotivio je živio na rubu paradnog mjesta.
Zvao se Karl Weiglein,
lokalni poljoprivrednik s reputacijom svojeglavosti.
Zellingen je bio odvojen od sestrinog grada Retzbacha rijekom Mainom,
pa je Weiglein bio nezadovoljan kada su dva dana kasnije,
lokalni nacisti digli most u zrak...
kako ga ne bi koristili nadolazeći saveznici.
Weiglein je rekao da ih treba objesiti.
Nažalost, netko je čuo tu primjedbu i Weigleina su uhitili.
Sazvan je prijeki sud i Walter Fernau je morao biti tužitelj.
Rekao je, "Možete preuzeti optužbu."
"To je čist slučaj."
Rekao je, "Ja ću poredati odred za smaknuće."
Prijeki sud se održao u kući oko paradnog mjesta.
Optužbe za sabotažu su brzi dodane protiv Weigleina,
i nakon kratkog saslušanja, dok su vani pripremali vješala,
Walter Fernau je davao završnu riječ na sudu.
Onda sam rekao sudu, "Tražim na temelju ovih optužbi..."
da se Trooper Weiglein osudi na smrt."
Makar sada mislite da sam brutalan,
Tada nisam mislio da je to bilo okrutno.
Sudac je odlučio da je to slučaj za prijeki sud...
a ja nisam mogao tražiti tri ili šest mjeseci zatvora.
To bi bilo kao da sam rekao ostalim vojnicima,
"Načinite prekršaj i zatvorit ćemo vas na šest mjeseci."
"Kad izađete, rat će završiti, drugi će biti mrtvi, a vi živi."
Karl Weiglein je izveden iz ugla do najbližeg drveta.
Oko vrata su mu stavili omču...
dok je njegova žena gledala iz nekoliko metara udaljene kuće.
Susjed je čuo što se poslije dogodilo.
Žena na susjednim vratima, to mu je bila supruga,
vikala je kroz prozor, "Što vam je on napravio?"
Rekli su joj, "Budi tiho, uđi unutra i zatvori prozor."
Karl Weiglein je bio jedna od tisuću žrtava tih letećih prijekih sudova.
Zbog sudjelovanja u Weigleinovom ubojstvu, Walter Fernau je odslužio šest godina zatvora.
Strašno je kad žena tako svjedoči svojem suprugu,
za kojeg je udana četrdeset i više godina,
kako ga pred njihovim vratima vješa nekoliko luđaka.
I vi ste bili jedan od tih luđaka?
Da, možete to tako reći.
Berlinske ruševine su postale zadnje Hitlerovo utočište...
dok je Sovjetska armija napredovala na zapad.
Čak ni Goebbelsova propaganda nije mogla sakriti činjenicu...
da je Fuhrer fizički uništen.
Hitler je do tada, već bio bolestan čovjek,
s ozbiljnom paralizom u desnoj ruci,
teškog koraka,
plavih podočnjaka.
Slabo je vidio, pa se sve moralo pisati velikim slovima.
Ali nije izgubio svoju demonsku karizmu.
Bio je to mentalno bolestan čovjek, do točke...
kada je patio od izražene identifikacije s Njemačkim narodom.
A zaista je živio s identifikacijom s Njemačkim narodom.
Bio je uvjeren... i čuo sam ga dok govori...
da će nakon njegovog kraja i kraja nacional-socijalizma,
Njemački narod neće preživjeti.
Osuđen je na propast.
To je mentalno bolesno.
Ipak je u tih nekoliko zadnjih mjeseci, Hitler ostao neprikosnoveni vođa.
Talijani su se okrenuli kralju kad im je bilo dosta Mussolinija,
ali u Njemačkoj je Hitler držao sve razine vlasti.
Bio je glava države kao i kancelar.
Cijena koju su Nijemci plaćali jer Hitler ostajao njihov vođa...
je postajala sve veća kako se rat nastavljao.
Hitler je rekao svojim generalima da se riješe osjećaja u budu brutalni.
Napredujuće sovjetske trupe su pokazale da su naučile nacističku lekciju.
Zadnji dan Hitlerovog života, 30. travnja, 1945.,
sovjetske snage su ušle u grad Demmin...
i uništile ga.
Nijemci su trpjeli posljedice...
patnje koju su širili istokom.
Waltraud Reski je imala 11 kad su došli sovjetski vojnici.
Vidjela je što su Rusi radili ženama,
uključujući njenoj majci.
Žene su bile maskirane, ali ste ženu mogli prepoznati po figuri,
i stalno bi pronalazili moju majku, i strašno postupali s njom.
Ne možete zamisliti kako joj je bilo...
biti silovana deset ili dvadeset puta na dan.
Više niste ljudsko biće.
Moja majka je postala sasvim drugačija osoba...
do kraja svog života.
Uskoro nakon sovjetske okupacije,
više od 900 ljudi u Demminu je počinilo samoubojstvo.
Stotine ih se utopilo u rijekama koje okružuju grad.
Žene su držeći djecu za ruke trčale prema vodi.
Tamo su bile cijele obitelji, uključujući i starce.
Mnogi su se zavezali zajedno.
Nisam razumjela što rade.
Bilo je pojedinaca koji su trčali gore dolje uz rijeku,
i djeca koja su izgubila svoje obitelji.
To je bio strašan prizor...
onih koji su ušli u vodu prošle noći...
plutajuća tijela, crvenkasto-plava.
Majka nas je zgrabila...
i poželjela s nama utrčati u rijeku.
Obje smo vrištale.
Skoro smo došle do rijeke, ali nas je baka nekako zaustavila...
i nismo skočile unutra.
Hitler i nacisti su donijeli tu patnju Njemačkoj.
Sada je i Fuhrer sebi morao oduzeti život,
ali tek nakon što je sovjetska vojska bila nekoliko metara od njega.
Ubio se malo prije 3 i 30 poslijepodne 30. travnja, 1945.
Nacizam je uništen, ali za strašnu cijenu.
Postoji mnogo razloga zašto su se Nijemci za razliku od Talijan borili do kraja...
nesposobni riješiti se Hitlera i strah od nadolazećih sovjetskih snaga,
ljudi za koje su smatrali da nisu ljudi.
Hitler je rekao da će kad umre...
iza sebe ostaviti snažnu Njemačku.
Umjesto toga, ostavio je drugačije nasljeđe...
novo saznanje na što su ljudska bića sposobna.
Njemački filozof Karl Jaspers,
sam progonjen od nacista je nakon rata napisao,
"Ovo što se dogodilo je upozorenje."
"Zaboraviti je krivnja."
"Ovo je bilo moguće da se dogodi."
Prijevod s engleskog Debeloguzi Diktator