EN NETFLIX-SERIE
Når du rammes av kulda,
stopper blodet i lemmene dine.
Det trekkes inn, for å varme organene.
Min første kjærlighet sa det.
En arbeider som jobbet på båt. Høy og tynn, og tøff som bare det.
Han sa: "Ruthie, smiler ditt varmer meg.
Gå med det til jeg er hjemme."
- Ok, kom igjen. - Ja.
- Sett i gang. - Ok.
Noe til greier.
Så går kulda etter sinnet ditt.
Og etter det, viljen din.
Og allikevel
kjemper hjertet videre.
Ruth.
Hun sier at Wilford jobber med noe bak.
Ikke noe sollys når hun er borte
Det er ikke varmt når hun er borte
Ikke noe sollys når hun er borte
Og hun er alltid borte for lenge
Når hun drar bort
Stor dag, venner.
Stor dag. Alt er klart til testen.
Kjære, stakkars dr. Headwood.
Hvordan klarer du deg uten kjære, stakkars dr. Headwood?
Jeg føler at han fortsatt er hos oss.
Føler du deg trygg i hans sko?
Hundre prosent.
Hvordan passer denne til anledningen? Veldig Manhattan Project.
Greit.
Bort med klesbørsten og gi meg håndkleet.
Unnskyld meg. Vi har mye å gjøre.
Takk.
Forlot meg for tidlig, min elskede arbeidskar.
Båten hans gikk ned med alle mann om bord.
Jeg vet at smilet mitt varmet ham mens han fløt, helt alene.
Slik jeg vet at hjertet vårt er det siste som forsvinner
på Wilfords tog.
Alle de 1023 vognene.
Hun er dehydrert, underernært, blodtrykket er lavt.
Hun har sannsynligvis strålesyke, så...
Hei. Vil du snakke om hva som skjedde der ute?
Ja, da dere to nesten døde.
Nei, da vi kysset.
Jeg har et barn på vei, og jeg lovet Zarah noe.
- Trenger ikke snakke om det. - Ikke jeg heller.
Ben har dataene. Skal vi se om det var verdt det?
Ja.
Forstår ikke at det går an å overleve i åtte år der ute.
Du fryser deg inne.
Lever av kraften som er igjen når reaktoren kjøles.
Genialt, spør du meg.
Det var ikke derfor du dro ut dit.
Nei.
BEBOELIG SONE
Vi har resultatene.
Grimasene er vel ikke bare fra ribbeina.
Mer av det samme.
Analysen viser at stedet varmes opp,
men trenden er ikke sterk nok til å bli beboelig ennå.
Hvor lenge, Ben?
- Et århundre? - Mer eller mindre.
Det er null av fem på denne melkeruta.
Da gjenstår ett sted.
Ditt arabiske varme sted.
Ja. Fra dataene vi har samlet så langt,
ser det ganske lovende ut.
Her, Afrikas Horn, sør for Den arabiske halvøy.
Vi har ikke nok mat til det.
- En til å forsørge. - På tide å ta toget vårt tilbake.
Vi finner dem, kobler på toget, leder alle til vårt nye sted.
Mindre urolig for å ta enn å beholde henne.
Hun har rett. Vi drar tilbake tomhendte.
Ingen bevis på Nye Eden.
Ingen Melanie.
Vi er ikke tomhendte.
Langt ifra.
Hei.
Kom igjen.
Nei, det er greit. Jeg skjønner.
Nei, du har rett.
Du trenger ikke drakt. Ser du?
Alt i orden.
Hei.
Andre Layton.
Vi har møttes. Vi sloss ved reaktoren.
Husker du? Snakker du engelsk?
Ja?
Her.
Ok.
Greit?
Hva heter du?
- Asha. - Asha.
Flott.
Slapp av, du er trygg her.
Ingen gjør deg noe. Du er på Snøbryteren.
Snøbryteren?
Drømmer jeg?
Da gjør vi alle det.
- Overlevde toget? - La meg vise deg. Kan du gå?
Opp her.
- Hvem faen er det? - Du får ikke stille spørsmål.
Kom igjen, Bess. Var de ute?
Hvordan er det med hodet? Sikkert vondt.
Ikke så ille som da du knakk nesa mi.
Hvor er Wilford, den store ingeniøren?
Vi vet ikke. Det er to tog nå.
Det er en kvinne i et bur.
En lang, komplisert historie. Du har også en, og jeg vil høre den.
Men det er best å ta én ting om gangen. Stol på meg.
Stole på noe av dette?
Velkommen om bord, Asha.
Ti prosent bør gi oss et fint trykk. Ikke for dødelig.
Et passende testnivå.
De avviklede førsteklasse-vognene
bør gi den nødvendige bufferen fra EMP-pulsen.
La oss høre henne synge, Kevin.
Start test. Ti prosent.
Bekreftet, ti prosent.
Start nedtelling.
Det er klart.
Starter nedtelling.
To minutter.
Tok med din lille venn tilbake.
Burde vi ikke dra?
Jeg tipper det er et våpen.
Plassert i den siste vogna, der togene må kobles sammen.
Så det er ikke bare en ovn?
- Går det bra? - Ja, takk. Jeg bare fryser.
Derfor kan du ikke løpe rundt der ute.
Vi kan ikke miste deg.
Jeg er til ingen nytte i et hull, eller hva?
Og om fem, fire,
tre, to...
Det går bra.
Hva var det?
Som om en elektrisk bølge gikk gjennom meg.
Jeg tror det var tingen.
Bra jobbet, Kevin. Og mannskapet.
Ja!
- Oz, hva skjer? - Bare...
Bare gi meg et øyeblikk. Jeg...
Jeg vil huske dette.
LJ...
...det er en brutal verden,
men med deg i den
gir den omsider mening.
Lilah junior,
vil du gifte deg med meg?
Faen, den steinen er svær!
Ja. Det er helt sprøtt. Kanskje største diamanten som finnes nå.
- Kostet et par tykke sokker. - Ta den på.
Du må si "ja" først.
Ja.
Trodde ingen ville elske meg etter mine foreldres død.
Jeg vet det.
Vi må si det til Wilford.
Ja?
Ja. Av respekt.
Han er det nærmeste jeg har en familie.
Etter deg nå.
Ok.
Lilah junior og Osweiller er her for å snakke med deg.
Slipp dem inn.
Han går med slips.
Mine unge nattvogn-beboere.
- Kan vi snakke med deg privat? - Vi skal gifte oss.
- Hva? - Vi ville si det til deg først.
LJ, kjære deg, for en overraskelse.
Veldig klokt å sette en så fin ring på fingeren hennes, Osweiller.
Når hadde vi et bryllup sist?
Litt av en anledning.
Kanskje anledningen toget trenger.
Nei, vi venter ikke noe.
- Har ikke... - Jeg gjør det.
Det bør du, kjære deg. Livet er så kjedelig denne strekningen.
Vi gir alle et skift fri.
Vi påminner alle som klager, hvordan enhet ser ut.
At vi er sammen om dette, og at lojalitet premieres.
Hva synes du?
Vi kan alle trenge litt pusterom.
- Kanskje en ekstra rasjon eller to... - Flott. I morgen.
I morgen?
Ja. Hvorfor ikke? Ingen tid for kalde føtter.
Vi forandrer nattvogna, LJ.
Eller burde jeg si fru Osweiller?
Folger-Osweiller?
Sitter bedre. Jeg ser rød fløyel, flere lag.
Zarah, gå til kakemakeren.
- Du satte ham i kompostering. - Så hent ham. Det blir bryllup.
ET LOJALT BRYLLUP!
Gi ham en dusj og alt han trenger fra bakeriet.
Takk.
OFFISIELT FRI FOR HELE TOGET
Hva faen gjør du her?
Wilford bygger et våpen. Vet du noe om det?
Jeg vet han pønsker på noe, men nei.
Ruth så Javi jobbe med det. Så hun vil ta kontakt med ham.
Som sagt, Javi snakker ikke med meg.
Har ikke vært den samme etter hundeangrepet.
Vi har alle arr. Opp til Ruth. Hun vil treffe ham.
Å slå skjermen påvirker sjelden satellittens geosynkrone bane.
Får meg til å føle meg bedre, men vi faller alle ut av bane.
Hvordan finne en nål i en høystakk, Ben?
Gudskjelov, bare en høystakk.
- Har du noen teorier? - Jeg har én teori.
At han følger oss?
En ganske bra psykologisk antakelse.
Hvis han følger oss, er vi tilbake på hovedlinja om en dag eller så.
Da vi kom gjennom her, ble satellittdekningen bedre.
Kanskje vi ser ham da.
Og han ser oss?
Mora di ville vært stolt av hvordan du håndterte toget.
Jeg tror ikke det, Ben, men takk.
Alex, vi fant en overlevende.
La oss håpe på et mirakel.
Hun er død, Ben.
Det er greit.
Hei.
Si hvem hun er.
Si i det minste hva du ser etter.
Hva fant du?
HADDE EN DRØM TIL
Inn her.
STUERT
Jeg har redd opp til deg.
Det er så varmt.
- Takk... - Josie.
Josie.
Beklager, det er lenge siden jeg har snakket.
Det er greit. Det kommer tilbake.
Du klarte deg. Altså...
Går det bra?
Du.
Går det bra?
Hvor nær var du å fryse i hjel?
Ikke nærere enn de fleste av oss.
Er det slik de sier?
Ja.
Du begynner å slappe av. Det blir varmt.
Du ser syner.
Ok.
Trær?
Drageblodstre. Gress.
Jeg kunne kjenne sola.
Det var stedet vi ser etter.
Glad du kom tilbake, for det var ikke det.
Disse trærne vokser bare i Adenbukta,
her i midten av vårt arabiske varmepunkt.
Jeg hadde aldri hørt om drageblodstre før,
men jeg så det.
Så du hadde en visjon?
- Jeg sier hva som skjedde. - Har du sagt det til andre?
- Nei. - Bra.
Ikke spor av.
Det var nesten, og noe dukket opp fra hukommelsen.
Et tre du lærte om på videregående.
Ja, du har nok rett. Takk.
Ja. Ok.
En ny dag, en ny nær-døden-opplevelse.
Ok.
- Glad i deg. - Ja.
Vi har en annen tilnærming i dag.
En sjarmoffensiv.
Hva tror du?
For mye rødt?
Aldri nok rødt.
Jeg er enig.
- Hvorfor sa du det? - Hva da?
Hva da?
"Folger-Osweiller".
Jeg visste ikke at han ville føre det opp.
Det er hans bryllup nå.
- Visste han ville gjøre dette. - Hva så?
Vi får være konge og dronning av alt for en dag.
Han bruker oss, LJ.
Han investerer i oss.
Jeg ville vært fornøyd med noe lite.
En sang, noen få av oss. Det ble vel ikke foreslått?
Fordi vi ikke har noen venner.
Jeg vil ha innflytelse. Vi kan styre toget en dag.
- LJ, herregud! - Hva er det?
Gamle folk dør, det er knapt unge igjen.
Og snart må vi herske over dem.
Det er bryllupet vårt. Slutter du aldri å intrigere?
- Det er bra å intrigere. - Greit!
Så intriger i vei! For sent å avlyse nå.
Wilford ville stukket hodet mitt ut, eller hva?
Ikke gå!
Oz?
Javi?
Du kan snakke med meg. Det er ingen her.
Maskinist, Wilford vil ha deg i første.
Men jeg har skift.
Jeg vet ikke. Det er det han vil, så sett den på autopilot og gå.
Du er så vakker.
Din store dag.
Kan du la være?
Samme om jeg ser elendig ut. Bare la være.
Kjære vene. Jeg hørte bruden kunne være engstelig, men sint?
- Unnskyld meg. - Det hadde vært best. Takk.
Så, så. Hva kranglet dere om?
"Du intrigerer alltid." Han mener jeg er egoistisk og slem.
Jeg må være det av og til, ikke sant?
Det var derfor jeg ville ha deg i nattvogna, LJ.
Du er realist. Skjønner at noen alltid blir såret.
Ja, jeg sier det ikke høyt, men c'est la vie.
Han mener nok også at jeg tar over seremonien.
Forstår du hvorfor bryllupet er så viktig for meg?
Bidrar til å ha kontroll.
Ja. De ser at det bare er én måte, slik jeg gjør ting.
For på toget har de gamle lovene og moralen
ikke så mye å si som hva?
- Lojalitet. - Det stemmer.
Lojalitet til toget.
Spar krokodilletårene til seremonien.
Gjør den til et show. For meg.
Det skal jeg.
Vi ses snart.
Nydelig sted for en ekteseng.
Takk. Vi lagde den selv.
Kom.
Sett deg. Kom igjen.
Ung, stormende kjærlighet. Jeg kjenner godt til det.
Det stormende, ikke det unge lenger.
Men LJ er lei seg.
Ja, det er...
Bryllupsnerver.
Det går fint.
Jeg er beskyttende mot henne.
Så jeg tok en grundig titt på Roches personlige opptegnelser.
Du var en opportunistisk gutt i blått.
Jeg drev med noen ting på si.
En entreprenør med tøft anlegg.
Passer for en nattvogn-bestyrer.
Allikevel...
...disse hendene...
...spiller piano så vakkert.
En del av deg ønsker å bli kunstner,
synge de tristeste sanger.
Jeg vokste ikke opp i det man kaller et kreativt miljø.
Du fant din stemme.
Pianomann?
Og den rødhårede kona bak baren.
Dere er mitt team her.
Vi forstår det.
Vi gjør det.
Bremsemann-visiteringsmanøveren.
Klem mine også.
Kom igjen. Klem dem.
Hardere.
Hardere. Gi dem litt basso profondo.
Hva er hendene dine til?
Å knuse baller.
Og kjærtegne kona di.
Når det er over, for all del, lek med elfenbeinet.
For du er svært talentfull.
Jeg mener det.
Papir.
Pose.
De la Torre.
Det er bare meg.
Lenge siden.
Ruth? Men du...
Du er på det andre toget.
Nei, har vært her hele tida, hjulpet passasjerene.
Gjort min del for våre venner der ute.
Du burde ikke være her.
Javi.
- Jeg er lei for det... - Nei...
Maskinist, jeg trenger din hjelp.
Det du jobber med der bak, hva er det? Hva gjør den?
Den vil stoppe Layton.
- Du må gå til hunden. Beklager. - Ikke ennå.
Si hvordan den fungerer.
- Nei. Nei! - Javi?
Nydelig.
Velkommen, tapre passasjerer, arbeidere, alle sammen.
Det er en stor glede å gi alle arbeidere en pause,
og tilbringe tid i forening.
Foreningen i dag ved ekteskap
av Lilah Folger junior og John Christopher Osweiller.
Jeg vet dette har vært kalde mil med forsakelse.
Disiplinen er tøff.
Dere betalte med frostbitt,
og mistet deres kjære til influensa. Måtte de hvile i fred.
Så det er på tide vi feirer en seier, eller hva?
Et ekteskap av den gamle verden.
Fyll et glass, alle sammen, det er nok til alle.
Ekstra varm mat også.
- Jeg kommer tilbake. - Ok.
Løft et glass i hele toget for Lilah og John.
Kom igjen. Skål.
Alle sammen.
For vår ubrytelige pakt med toget.
For lojalitet
og deres kontrakt med meg.
For å overleve.
Wilford! Wilford!
Høres ut som et elektromagnetisk pulsvåpen.
Har aldri sett det før.
- Men du vet hvordan det funker? - Ja.
Det sender ut en elektromagnetisk puls og ødelegger elektronikken på Snøbryteren,
så Layton står fast.
Så mens bryllupet finner sted, la oss få den til å ikke gjøre det.
Bruksanvisning?
Kom igjen, Lights.
Jeg sa til dama at du er flink til slikt.
Å desarmere EMP-er?
Ja.
Hva?
Hvor skal du, Javi?
Tilbake til hunden.
Hvor kommer du fra?
Siste datainnsamling.
Kan jeg gå?
Bli med meg.
Følg meg.
Du også.
Jeg ber dere ta disse hellige skrittene
forent med Evighetslokomotivet.
Disse fire skrittene representerer veien menneskeheten har tatt.
Fra gress
til is.
- Fra is til stål. - Fra is til stål.
Og fra stål til lysene...
...til Evighetslokomotivet.
Har noen passert?
Maskinisten med hundefjes er her støtt.
Men han kommer og går.
Vi sjekker uansett.
Er ikke bryllupet en fin distraksjon for fienden?
Jeg aner ikke hvordan denne desarmeres.
Bare begynn å tukle med den.
- Er det planen din? - Du er min plan.
Støvelknekter og blågrønne!
- Hva? - De vil isolere oss her. Kom.
Vi må dra. Kom.
- Kom. - Du må fortsette å jobbe med den.
Hva vil du gjøre?
Jeg må gripe inn, ellers står vi fast her bak.
De kommer ikke om de ser meg.
Bare deaktiver den, og gi Layton en sjanse.
- Ruth... - Det er en ordre, Pike.
Du har ansvaret nå.
Jeg har tro på deg.
Gratulerer.
Så fint.
Du.
Ja, Kevin. Det er meg.
Den du har lett etter hele tida.
Løpt rundt som en høne med hodet kuttet av.
Jeg overgir meg.
Jeg fryser og er skrubbsulten. Kom igjen.
Du får være helt uten å løfte en finger.
Ta henne.
Vi var 34 i begynnelsen,
som holdt ut med reaktorens reservekraft.
Koreanske vitenskapsmenn,
utenlandske kjerneteknikere som meg.
Noen av familiene våre også.
Marodører drepte halvparten av oss før de døde ut. Og så...
Marodører?
Og så tok kulda eller strålesyke resten av oss.
Nevøen min var 15 år.
Han var den siste som døde.
Han hadde skjoldkjertelkreft.
På slutten tryglet han meg om å drepe ham.
Omtrent fire år siden.
Etter det...
...så...
...mistet jeg oversikt.
Jeg sluttet å håpe, sluttet å tenke.
Som om noen andre enn jeg levde der nede.
Så fikk jeg øye på deg.
Jeg hater å si dette,
men menneskeheten har ikke utviklet seg i ditt fravær.
Det var svært utrygt og uforstandig å redde meg.
Hvorfor det?
Jeg er bare glad jeg gjorde det.
Vi er fortsatt blinde.
Vi hadde et bilde sist vi kom hit.
- Satellittene blir stadig dårligere. - Alternativ?
Er det alternativ?
Vi drar rett tilbake til hovedsporet,
der vi enten ser fysiske tegn, og de er foran oss,
eller vi vet de er bak oss.
Eller kjører parallelt med hovedsporet
og håper at signalet forbedres så vi kan se dem på satellitten.
- Andre rute. - Mottatt.
Hva var det valget basert på?
Nok en visjon?
Nei, det må være flere alternativ utenfor hovedsporet.
Ja.
Hun ofret for oss. Så nå må vi ødelegge den.
- Ok? - Laptopen kobles på her.
Så vi kan ikke hacke programvaren?
Kanskje vi kan bryte strømforsyningen, tukle med den.
Ligner en armeringssekvens.
- Den er aktivert. - Faen!
- Jeg tror den er på full puls. - Jeg ser det.
Klarer ikke å skru av.
Den stopper ikke.
Vel...
Jeg visste det måtte være noen med sans for toglogistikk.
Men jeg er mer imponert over hvor lavt du gikk
for å kravle der inne.
Jeg prøver å ikke skuffe.
Om du bare hadde forblitt lojal.
Jeg er lojal.
Mot noe større enn deg. Du har misforstått alt, Wilford.
Jeg hører det stadig vekk, og så vinner jeg.
Å vinne er ikke å lede.
Og lojalitet er ikke nok alene.
Den må komme av kjærlighet. Og ikke av den typen du næres av.
Betingelsesløs kjærlighet. Offervilje, for hver eneste passasjer.
- Herregud! - Du kan ikke ignorere kjærlighet.
Kan ikke engang forutse den.
Vi må få den ut av døra.
- Vi har ikke dørkoder eller bresjedrakter. - Tenker.
Opprør år to.
De forseglet undertoget, men vi skadet hengslene.
Sett i gang.
Her.
Kraftgutten, gjør den klar.
Ok. Klart. Kom igjen.
Kom igjen.
Klar!
De forbereder vinduet for deg nå.
Jeg skal se til at de fester håndjernet høyt
der proteser er umulig.
Ville ikke brukt det uansett.
Kom igjen. Har du den?
Ok, løp. Løp, søster, løp.
Fort.
Ironien er at jeg bygde vinduene som trusler.
Forventet aldri å bruke dem.
Du gjorde det.
Tretten ganger.
Jeg skal gjøre bot.
Du kan få armen min.
Hva i all verden kan det være?
Elektromagnetisme?
Triangulerer.
Det er signaturen. Det må være dem.
Ja, det er det.
Fem hundre og tjue kilometer vestover.
De er på hovedsporet.
Mye bedre enn å se dem på satellitt.
Ja? Så det betyr at Wilford ikke kan se oss.
Vi har overtaket på ham.
- Wilford hater overraskelser. - Bra.
La oss gi ham en.
Jeg bygde noe til dere.
Noe som ville ha reddet utallige liv.
Vi kunne ha utslettet Laytons pirattog
uten et skudd.
Men nå, takket være en forræder
funnet i rørene,
vil den kommende krigen
få dere alle til å blø.
Det er tilbake til sverd og skjold på grunn av deg.
Jeg er klar.
Så la oss få den av.
De er tilbake.
- Kampstasjoner! - Kom igjen!
Kampstasjoner, hunder!
Kom igjen!
Tekst: Marius Theil