TIDLIGERE PÅ LENOX HILL
-Beveger foten seg? -Nei.
Fungerer ikke tærne?
Jeg kan føle det.
Håper beinet hans kommer tilbake.
Jeg er ikke trøtt fordi jeg er gravid.
Jeg er trøtt på grunn av turnusen.
Jeg er en dårlig obstetrikk-pasient.
Det skal ikke gå på din følelsesmessige eller fysiske bekostning.
Du kan ikke velge hva du møter her.
Du kan ikke dømme folk.
Det er ikke kun medisin. Du lærer ikke sånt på medisinstudiet.
Du leser ingen lærebok om hvordan du takler folks sosiale situasjon.
Det er ikke verdt det. Jeg skaffer en fin pille,
og når øyeblikket inntreffer...
...sier jeg god natt med glede.
Vi sammenligner de nye bildene...
Bildene ser bedre ut. I helvete.
Det er gode bilder. Ville bare vise dere.
-Ja. -Hvis det er greit.
-Hva sa du? -Det ser bra ut.
-Ok. Hvorfor skal vi tilbake hit? -Jeg liker det jeg ser.
-Herregud. -Ja.
Det er fantastisk å ha deg her i kveld.
Vi er begeistret. Jeg er så glad.
-Takk. -Du har gått gjennom mye.
Du er en fin person.
Jeg kommer snart, Sherese.
Så du bildene?
Hvordan ser de ut?
Jeg skal se til Agy Pena.
Politikvinnen som tok de kliniske studiene.
Dårlige nyheter.
UNDERSØKELSESROM 3
Faen.
EN ORIGINAL DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Vinneren er her.
Endelig kom du.
Det er så mye trafikk.
Langer.
-Genseren. -Mitchell.
Hva skjer, Mitch?
-Er han dommeren? -Han dømmer.
Greit, kom igjen.
Veldig bra.
Ja!
DET DER ER EN BOBIL
Jeg tror generelt... at vinneren må være dr. Langer.
Det bør gå så naturlig som mulig.
Går det ikke som planlagt,
er vi åpne for alt. Men vi vil prate om det,
så vi kan ta del i beslutningsprosessen.
Det er planen. Ikke sant?
-Ja. -Så hun er der. Ok.
Nå skal vi leke leken vår. Dette er et verdiklareringslek.
Alle får en kortstokk,
og på mitt kort står det for eksempel:
"Bruke egne klær eller sykehusskjorten."
Jeg velger å bruke egne klær.
Dere skal velge deres perfekte drømmefødselscenario,
hva enn det er.
Sykehusfødsel.
-Det er mye. -Vaginal fødsel. Jepp.
Dere skal velge...
...tolv kort som dere snur, ok?
Bryr meg ikke om vannet blir tatt, om legen...
-Fortsatt baksiden. -Jeg kan ikke fullamme.
-Hvorfor ikke? -Jeg må jobbe om seks uker.
Husk at ting ikke alltid går som planlagt.
-Dere er flinke. Flott. -Merket du at du avviste meg på slutten?
-Det er min fødsel. -Jeg skal være coachen din.
-Du er ikke... -Har vi identifisert hvem som føder?
Noen ganger går det ikke helt som du planla.
Nå gjør vi det motsatte.
Vi skal velge oss...
...tre kort.
Jeg tror dette er mine nøkkelkort.
Greit.
Det er ditt barn, så…
Så dere har tre kort?
Det er to kort vi ikke inkluderer.
Det er "frisk mor-" og "friskt barn-"kortet.
For hvem ville vel snudd dem?
-Hvor går vi ut? -Jeg vil bare hjem.
Du bekymret deg virkelig for fødselen din.
-Hvorfor er du bekymret? Jeg forstår ikke. -Det var ikke en bekymret fødsel.
-Ubegrenset fødselstøtte. -Det er det viktigste.
Jeg forstår ikke. Hva...
Hvorfor tror du ikke at jeg trenger ubegrenset støtte?
-Kanskje hvis moren din ikke var jordmor. -Kan hun alle posisjonene?
-Jeg vet ikke. -Det kan hun.
-Tenkte på det i dag. -Hun kan posisjonene.
Herregud.
VELKOMMEN TILBAKE
Alle er her i to sekunder.
Du er så søt.
Elsker deg, bror.
-Du ser bra ut. -Jeg er tilbake.
Du ser jævla bra ut.
Da jeg kom ut av operasjonen, husker jeg...
Jeg så meg ikke i speilet på fire dager.
Men til slutt tar du det innover deg. Du sier bare:
"Vel, sånn ser jeg ut nå."
Jeg tenkte alltid positivt på å komme tilbake på jobb.
Det var aldri noe negativt.
Dr. Levine.
Å komme tilbake på jobb representerer å være i live igjen.
At ting er normale igjen.
At jeg igjen er på et trygt sted.
Der er hun.
-Pass på nakken min. -Jeg vet. Beklager. Går det bra?
-Jeg avsluttet strålingen på fredag. -Ja.
-De neste to ukene... -Energien din.
-...vil fortsette å stige. -Ja.
Så blir det bedre.
Godt å være på denne siden av pulten... heller enn å sitte der borte.
Godt å se deg på denne siden av pulten.
Herregud.
Herregud!
Hvordan går det, David?
-I dag er den store dagen, sant? -Ja.
-Er dere klare? -Ja.
Vi har jo pratet en del om risikoer,
og det er ikke noe som er lett å forutsi.
Vi holder deg våken for å begrense risikoen.
Vi kan helt sikkert fjerne det og gjøre det bedre.
Jeg vet at du har tenkt på dette lenge.
Skal du vokse opp og bli lege, må vi få det ut av hodet ditt.
-Avtale? -Ja.
Du er modig. Datteren min studerer faktisk medisin...
...så hun er akkurat som deg. Du minner om henne.
Samme alder?
Ja, seksten.
Denne jenta fikk en hodeskade da hun spilte fotball.
De skannet henne, og fant dette.
Det er en isolert kavernøs malformasjon.
Generelt relativt godartet.
Vi tar den beste avgjørelsen basert på om det var vårt barn.
Bare bli med henne om dere vil. Ok?
Når man har en pasient som ikke har
en god tredjeparts betalingsforsikring,
er det ofte vanskelig å bli godkjent.
I dette tilfellet dekket ikke forsikringen hennes det,
fordi det ikke var en nødssituasjon.
Til syvende og sist
krevde hindringene for å få ryddet opp i det
at jeg får ikke betalt for arbeidet.
Men det tar jeg ikke med i vurderingen.
-Er hun ok? -Ja.
Faktum er at det er et menneske foran oss.
Det er alt.
Menneskeligheten, empatien, må først og fremst være pådriveren
for beslutningen man tar.
Takk.
I bunn og grunn er det personen og familien
som får meg til å gå på jobb hver dag.
Alle går gjennom følelser.
Noen av dem kommer med skuffelse, særlig etter at vi har mistet en pasient.
Jeg bare... Jeg har veldig dårlige helger.
-På grunn av Agy. -Ja.
Jeg har en ekstrem skyldfølelse.
-Hvorfor føler du det? -Jeg vet ikke.
Hun kom hit selv da hun fikk Avastin.
Jeg følte mer tristhet enn skyldfølelse.
Jeg føler bare at vinduet er langt.
To måneder der du gir folk eksperimentelle ting.
Jeg vet du ikke liker kliniske studier,
men vi har en forpliktelse,
-og det er drivkraften vår. -Det er vel det.
Jeg vet ikke. Det er knusende.
Jeg har gjort dette lenge, men denne var veldig smertefull.
En del av meg vil bare si...
-Fullfør ønskelisten, sitt på en strand. -Ja. Altså...
Hva enn du vil. Men, du vet, håpet...
...avtar...
...hos meg.
Å gi håp til folk.
Vi er her fortsatt…
...etter at folk er borte.
-Ja. -Og vi har en liste
over pasienter som ikke er her lenger.
-Det blir mye å bære på. -Definitivt.
Jeg har gjort dette i nesten 17 år.
Jeg ble ringt den helgen hun døde,
og jeg skrek: "Faen!"
Barna mine sa: "Hva har skjedd?"
Det har skjedd kanskje... fem ganger i min karriere,
at jeg har fått en telefon om et dødsfall.
-Et sjokk for alle. -Som jeg ikke forventet.
Det er lett å bli...
...motløs.
Og å bli tungsindig, og...
...slutte å kjempe.
Hei.
Hva skjer?
-Vet ikke. Hva med deg? -Vil du operere sammen på fredag?
-Fredag? -Ja.
-Hva gjør vi? -En cervikal dekompresjonsfusjon.
-Jeg vil heller ha med deg enn John. -Ja.
Jeg har det bra når jeg opererer. Jeg har ikke så mye...
...utholdenhet om natten, men jeg kommer inn, opererer,
men jeg kan ikke operere til kl. 22.
Så lenge du er her og føler deg så bra som du gjør,
rock and roll.
Jeg driter i om volumet er litt lavere.
Så lenge du føler at du vil klare dette
-de neste årene. Det er alt. -Om jeg er her noen år til.
-Du kommer til å være her. -Ja.
Kom igjen.
Jeg ønsker deg bare det beste.
-Jeg vil vite... -Har aldri følt noe annet.
Nei, men vi gjør det vi kan for å støtte deg,
og vi er sensitive til noen av stressfaktorene dine
som du kanskje ikke prater om.
Jeg vet hva 70% suksessrate betyr. Det betyr... 30% ikke-suksessrate.
Jeg vet ikke hvor jeg vil lande. Jeg aner ikke.
Har du pratet med en psykolog?
-Vil du? -Alle sier jeg bør gjøre det.
Det burde du.
Har en flott kar jeg gikk til.
Ok. Jeg er tilbake.
Christy.
-Hvor er smerten? -I hodet mitt.
I hodet ditt? Hun sa hun har litt vondt i hodet.
-Kan du spørre hvor? -Kan du si hvor i hodet det er?
Til høyre.
-Til høyre? -Ja.
Ok. Det kan være en av nålene.
På en skala fra én til ti,
der én er lite smerte, og ti er den verste smerten i ditt liv,
hva føler du nå?
-Åtte. -Åtte?
-Ok. -Det er ikke bra.
-Smerten hennes er fortsatt en åtter. -Ti.
-Er det vondt? -Ja.
Ok. Beklager.
Gråter hun?
-Ja, hun gråter mye. -Det er ikke bra.
-Jeg tror at hun har veldig... -Vondt.
Hver eneste ferie
gir meg tid til å ta pause.
Det er veldig tilfredsstillende å vite at vi jobbet så hardt
for årets pasienter, men det er alltid noen pasienter
der du ser tilbake med en slags "burde vi ha", eller "gjorde vi", eller...
-Er hun på rom én? -Rom én.
Hei, Phyllis.
Hei.
Hvordan går det?
-Strålende. Vet ikke... -Ok.
Er du svakere på venstre side, eller stabil?
-Aner ikke. Jeg må slå deg for å vite det. -Ok. Men du går med stokk, ser det ut som.
Jeg går med stokk, uten stokk.
Snu deg. Du ser ganske bra ut.
Stå der.
Klem hånden min. Ikke skad meg.
Ok.
-Alt involverte din høyre frontallapp. -Stemmer.
Som har en viss utøvende funksjon... for mye.
Frontallappen er vår største lapp.
Alt dette hvite er sannsynligvis strålingsinduserte endringer.
Selv om det vi gikk etter, er her inne et sted.
Dette forårsaket noe av hevelsen, og nå forårsaker strålingen det,
så det er ikke...
Med så mye hevelse,
gjør det at venstre side ikke har svakhet eller lammelse
eller andre ting... Det gjør meg optimistisk.
Dette er til og med før vi startet Avastin.
Jeg antar at Avastinen har redusert dette.
Frontallappene gjør ikke så mye,
utenom å hindre oss i å gjøre andre ting.
Noe av mangelen på hemninger gjør at du har motoriske funksjoner...
Jeg mangler alltid hemninger.
Det var da du sa du ville drepe Saul.
PHYLLIS' FAMILIEVENN
Jeg tuller ikke. Jeg...
Jeg vil ikke ta lett på det, men om hun var upassende,
-sa ting som ellers... -Jeg var en gærning, ja.
Noe av det er selvsagt steroider, men dette er...
Frontallappen din har... Du har blitt uhemmet.
Det kan være skremmende. Men den venstre frontlappen er intakt,
og det hemmer mange ting. Det er din dominerende hjernehalvdel.
Så du må være forsiktig.
Jeg stemmer for et bilde...
...snart. Det avhenger av hva forsikringen tillater,
-siden vi tok bilde i september... -Hvor mange krefttyper
må du ha før de sier:
-"Ok, vi godkjenner dette?" -Ingen sier nei til Sherese.
Jeg tror hun er bedre.
-Carol Jacob sa det. Carol Kaman sa det. -Hun er bare litt mer...
Hun er Phyllis.
Phyllis. Jeg ser det også.
Hun er definitivt mer Phyllis.
-Jeg... -Noen ganger banner jeg...
Hun banner. Det er...
Banningen stammer fra dette. Ok?
-Nei. Før dette. -Nei.
Du aner ikke.
Takk for hjelpen.
Tusen takk.
Alltid en glede. Godt å se deg.
Deg også.
Du gjør det bra. Ok?
-Takk. -Én dag av gangen.
-Christy. Det er dr. Langer. -Christy?
Er du våken?
Åpne øynene, vær så snill.
Åpne dem helt opp.
Dette er tortur.
Ja, det er tøft.
-Hold øynene åpne. -Stakkars.
-Hun føler det. -Ja.
-Det er bra. -Det er alltid en balanse,
for de må være våkne, men det er tøft.
-Gi meg... -Det er dr. Ramanda. Hvordan går det?
Hun er så flink.
Går det bra?
Du gjør det veldig bra.
Kan vi prate litt om verdensmesterskapet?
Så du verdensmesterskapet på søndag?
-Ja. -Ja? Hvor så du kampen?
Hun er mye bedre. Ta av navigasjonen, takk.
-Prøv å gjøre det raskt. -Der er den.
-Det er dypt. -Fortsett å prate.
Hun kan få narkose. Vi er gjennom hjernebarken.
Gi henne narkose.
-Du var så flink. -Kan ikke operere et gråtende barn.
Det er bedre. Mye bedre.
-Se på dette. -Ja, det er et monster.
Et stort, sint...
...bjørnebær.
Der, ja.
Bra.
-Denne bransjen suger av og til. -Ja.
Ring familien. Vi begynner snart å lukke.
-Takk. -Takk.
Jeg har vært trist denne uka, for jeg har ikke oppfylt noen mål.
I går tenkte jeg:
"Går jeg ikke hjem, når jeg ikke treningsmålet for femte dag på rad."
Jeg bare: "Jeg må gå hjem."
Vi trenger mer julemusikk i denne etasjen.
-Hva? -Vi må ha mer julemusikk i denne etasjen.
-Julen er nesten her. -Er ikke det jul?
Er dette jul?
-Dette er jul. -Det er det.
-...vet ikke hva jul er. -Det høres trist ut.
Noen ganger er julen trist.
Nei!
-Er julen trist? -Så deprimerende.
-Jeg mente det ikke sånn. -Jeg bare...
Hvordan går det, sir?
Takk.
Høytiden er ekstra vond på denne tiden av året.
ELDREOMSORG AMBULANSETJENESTE
Folk skal være i godt humør. Dele med familie, venner.
Hun går først.
Han elsker å være her.
-Madammen min. -Er beinet vondt?
Madammen min her.
-Madammen min. -Sønnen din henter deg?
Det drar meg ned på bakken og minner om at folk trenger støtte.
De trenger kjærlighet. De må vite at noen vet at de eksisterer.
Hei.
-Hei. -Jeg er dr. Macri.
-Står til? -Står til?
Hva skjer?
OSTEOPAT, AKUTTMEDISIN
-Jeg begynner nok å gråte. -Det går bra.
Jeg er regnskapsfører, og…
Beklager.
Ok.
De legger bare mye press på meg.
I høysesongen må jeg jobbe 50, 60, 70 timer i uka.
-Ok. -Jeg er oppe hele natta,
noen ganger til kl. 03-04.
Og så fant jeg ut at partneren min...
...har hatt en ektemann. Så det er bare... -Ok
-Det ene etter det andre. -Ok.
Det blir bare ikke noe lettere.
Det har bare blitt verre,
-og jeg mistet appetitten. -Ok.
Det blir bare verre.
-Jeg taklet ikke mer. -Har du sett noen? En psykiater?
Jeg har prøvd. Jeg har sendt e-post. Men...
Jeg har ikke fått svar. Jeg orket bare ikke mer.
Har du familie her?
-Nei. -Det er også noe.
Familien min er fra Mississippi og jeg er homofil, så det...
...hjelper ikke akkurat.
Ja. Du er langt hjemmefra.
Det er aldri gøy for folk.
Beklager.
Ja.
Tenker du på å prøve å skade deg selv
eller å komme deg unna alt?
Jeg skulle gjerne ha kommet meg vekk.
Ok. Men ikke fordi du ikke vil leve.
Nei, ikke noe sånt.
Ikke det.
Ok. Stakkars gutt.
Byen er ikke så grei med deg.
De sosioøkonomiske kravene,
å ha råd til sin egen leilighet,
å ha de enkle tingene
som du er vant til å ha. Du kan ikke nødvendigvis
bare ha dem i New York.
Du ser ofte at pasientene som kommer hit
ikke bare har medisinske… De har psykiske problemer,
sosiale problemer.
Og forsikringsproblemer, om de har forsikring eller ei.
De er under stort press.
-Ok? Én, to, tre. -Én, to, tre.
Slipp.
-Bra. -Ok.
Takk.
Vil du prøve å stå?
-Hvordan går det, Tim? -Ja.
Føler du deg kvalm?
Nei.
Han ble svimmel da han satt seg opp, men det roet seg.
Hodepinen er… ille.
-Ja. -Du må ikke reise deg, Tim.
Jeg vet du virkelig vil,
men du må være ærlig om hva du føler.
Liker ikke å gjøre dem. Å sitte er det største.
La oss gjøre dette.
-Dytt på denne siden. -Én, to, tre.
Dytt armen ned.
Sånn, ja. Du står. Det var det. Ok.
Føler du at du lener deg? Vet du til hvilken side?
-Ja. -Greit.
-Lener meg til høyre. -Stemmer. Rett deg opp mot venstre.
Legg mer vekt på dette beinet.
De vant visst.
Bra. De vant.
Du står veldig fint.
-Ja, se på det smilet. -160…
-Ok. Pust. Slapp av. -Kan jeg komme og se?
-Ja. -Selvsagt.
Du lener deg mot høyre igjen. Gå tilbake til andre bein. Bra.
-Se opp. -Føler du høyre bein på bakken?
Ja.
Har du en rar følelse under foten?
-Nei. -Kan du føle det?
-Føler du at hånden min slår? -Ja.
-Bra, Tim. -Bra. Perfekt.
Ok. Jeg må slippe hånden, så jeg
-kan gi ham high five. -Ja. Bra.
Greit.
Kan du vifte med tærne?
Beveg beina.
Sånn, ja.
Ok, klem her. Klem høyre hånd.
-Flink jente. Ok. -Ok.
Du er ferdig, vennen.
Skjønner du? Operasjonen er over.
Du var modig. Du var flink.
Vi er ferdig. Alt gikk veldig bra.
Fikk ut alt. Hun er kurert.
Hun skal til intensivavdelingen, men det gikk bra.
-Takk. -Ja, vi går til intensiven.
Dere kan hente resten av familien.
-Du kan bare... Vil hun komme? -Familien deres vokser
hver gang vi ser dere.
-Den blir bare større. -Vi tar dere med dit.
Hun er fortsatt søvnig.
Vær så god.
Jeg vil se barnet.
Vel, jeg savner ham...
Vet ikke hva jeg gjør i morgen. Jeg prater med John.
Hallo.
Ringte du?
Jeg skal bare lukke gardinen. Hva sa psykiateren til deg?
Hun sa at hun skal se etter psykiatere i byen.
Ressurser. Ok. Jeg kan gi deg noen midlertidige medisiner.
Kanskje to-tre dager med medisiner, som vil få deg til å føle deg bedre.
Jeg vil ikke gi deg antidepressiva.
Du trenger terapi. Du må prate med noen.
Du må gjøre research før du begynner med medisiner.
Er du ikke komfortabel med personen, så bytter du.
Vi er åpne 24 timer i døgnet. Kom tilbake om noe skjer.
Ok. Høres bra ut.
-Det var hyggelig å møte deg. -Deg også.
Jeg tror det er en spontanreaksjon
som skjer nå, med mange leverandører.
Du sender unge pasienter for å teste en terapi,
og så er de raske med å referere til en psykiater,
og så er psykiateren rask med å starte opp massevis av medisiner.
Antidepressiva, angstdempende.
Vi legger til Ritalin for å hjelpe med medisinenes beroligende bivirkninger.
Det stabler seg opp.
Pasientene blir lett satt på to, tre, fire medisiner.
De er unge. Veldig unge.
Jeg kan føle meg litt hjelpeløs.
Bare spør meg.
Hallo.
-Hei. -Dr. Little.
Er sykepleieren din her?
Ok. Jeg skal sjekke deg.
-Hei, dr. Little. Jeg er bestemor. -Hei. Ok, fint.
-Du er for ung til å være bestemor. -Takk.
Hvis du fortsatt er fire til fem, ringer jeg anestesilegen
-for å ta epiduralen på nytt. -Ja.
Jeg tar fostervannet ditt om det er gunstig.
Ok?
-Greit. -Bare ta det.
Greit, jeg tar det.
Hun er det samme. Kanskje seks. Men jeg tok vannet.
Flott.
Du vet Kevin ikke er her.
Det er henne, sant?
FaceTimer dere hver dag?
Han ringer meg, og så ringer jeg ikke tilbake.
For jeg har vært her. Det har vært tøft. Han ringte i dag, og jeg sa:
"Jeg ringer tilbake," og så...
Men jeg...
-Jeg ser ham om to uker. -Du må ta bildene dine.
Jeg synes de er så corny.
Du kan ta et bilde i et melkebad,
-med noen kronblad rundt. -Det kan du gjøre.
Det er for mye for meg.
Jeg skal vise bildet jeg vil ta. Helt naturlig. Helt meg.
Drømmen min ville ha vært å oppdra et bybarn,
men vi skal flytte til California,
og California er definitivt mangfoldig,
men det er ikke mange afroamerikanere der vi skal bo.
Dette.
Jeg vil ikke at datteren min skal oppleve det jeg opplevde:
å vokse opp i et miljø der hun er et av få fargede barn.
Det påvirker deg.
Hater det ikke.
Det å se andre som ser ut som deg,
som definerer skjønnhet, definerer verdi.
Alle de tingene vil skje,
men det er lettere når du ikke er den eneste.
Du må se det. Det er bra.
Jeg liker dette bildet. Det er så naturlig og…
-Ja, det er søtt. -...søtt.
Du er veldig naturlig.
Ja, du kan ha afroen ut og sånn.
Jeg vet.
-Det er vakkert. -Er ikke det fint?
Akkurat sånn. Bare trær, sittende.
-Men Kevin må være med deg. -Så pussig, alle sier det.
Selvsagt. Det er hans feil. Han er en del av dette.
Takk for alt du gjorde for Mitzie.
Hun prater varmt om alle fra operasjonen og bedringen.
Jeg ble imponert da vi kom i august for å være hos henne på sykehuset.
Tusen takk.
Fra Washington County lensmannskontor.
Her er Johnson City Press.
Forsiden.
Mitzie.
Det står bare at hun kom dit:
"Skåler, klemmer og tårer
på parkeringen til lensmannskontoret torsdag,
da betjenter og ansatte
ønsket en av sine velkommen hjem etter fem måneder i New York
for hjernekirurgi."
Hei, Marlon. Hvordan går det?
Jeg er dr. Macri. Jeg har ikke sett deg på en stund.
Hva skjer i dag?
Vel, jeg falt på dette beinet.
Falt du?
Og det har vært vondt.
Sigdcellen min har plaget meg i tre dager.
Stemmer. Du var på Lenox for litt siden.
Ja. Jeg kastet opp i går kveld. Slim og oppkast.
Hvor dro du etter at du var her for fem dager siden?
Ingensteds.
Ok. Hvem er hematologen din?
Jeg prøver å finne en ny, for jeg kom nettopp tilbake fra skolen.
-Hva slags skole? -Jeg studerer.
Jeg går på handelshøyskolen.
-Jeg er på tredje år. -Bra. Ok.
Stikk ut tunga.
Si "ah" for meg. Løft tungen. Du er ikke for gul. Ok.
Sigdcellesykdompasienter har en abnormitet i blodet
som får de røde blodlegemene til å sigde seg.
De absorberer ikke oksygen,
og da begynner ekstremitetene å dø,
de får kroniske smerter og det er ulidelig.
Du er født med en sykdom som gjør deg avhengig av smertestillende.
Jeg prøver å lage en avtale med dem om hvordan vi kan behandle smerten,
for ofte, om du gir dem en runde, vil de ha flere runder, og...
De misbruker det.
Hva er behandlingen din når du kommer til legevakten?
-Jeg fikk... -Jeg kan sjekke. Vil bare...
Hvis jeg tolererer O,
men jeg fortalte at jeg kastet litt opp.
Jeg får vanligvis injeksjon...
De velger alltid dosen, en eller to Dilaudid,
-så jeg vet ikke helt. -Ok.
Vi prøver det. Du får en injeksjon med Dilaudid.
Er du ikke bedre etter to doser,
bør vi ta undersøkelser og se om du er i krise.
Hvis du ikke er i krise...
-Kan jeg dra hjem. -Du kan dra hjem etter to runder.
-Er det ok? -Ja, frue.
Ok.
Sykepleieren gir deg medisin. Vi ser om det går bra.
-Ok. -Jeg kommer tilbake, Marlon.
Ok.
Jeg mener at du må gi pasientene
behandling for smerten. De har det vondt på ekte.
Han har bekreftet sykdom. Jeg liker å være
realistisk med dem.
Ber de om for mye Dilaudid eller opiater på en gang,
sier jeg at det er litt høyt for mitt komfortnivå.
Jeg vet ikke hvordan det er å ha konstante smerter,
men det skaper sikkert et gemytt
der du bare er frustrert over verden...
Han vil dra hjem hvis han er bedre etter andre runde.
Hvis ikke må vi undersøke og se om han er i krise.
Det virker ikke sånn nå.
Hei igjen, dr. Little.
Har du fortsatt en ri akkurat nå?
Det er mye. Hold ut.
Du er flink.
Du klarer dette.
Når du føler det intense presset,
kan du stønne i 30 sekunder, og så du vet at det vil gå over.
Hjelper det å lage lyder, kan du lage lyder.
Gjør alt som hjelper deg.
Du kan ta kontroll.
Du må ikke holde det inne.
Du er veldig flink. Mylin er også flink.
Det er han. Hjertet hans er godt.
Hjertet hans er veldig godt.
Men siden vi skal begynne å presse,
tror jeg vi sa to personer i rommet.
Ja.
Jeg legger mye press på å overføres til California.
Det blir flott. Det er noe
helt fantastisk med fellesskap,
og jeg tror at ordtaket er sant.
"Det krever en landsby å oppdra et barn."
Dette er nøkkelen.
Når du har rier,
heller enn å presse innover,
må du presse ned som om du må bæsje.
Du må følge fornemmelsen du føler.
Det tar tid å komme inn i...
Ok, la oss gjøre det nå. Du føler en ri, sant?
Jeg vil at du skal presse.
Ikke hold pusten.
Press nedover.
-Du må presse mot smerten. -Det gjør jeg!
-Hør på meg. -Se på meg. Mydena.
-Trekk pusten dypt. -Ja.
-Dypt... -Kom igjen.
-Gud, det gjorde vondt. -Og press.
Vi venter på neste ri.
Denne er ferdig.
Nøkkelen er at når du føler smerten,
må du presse mot den.
-Ja, sånn, ja! Se på det. -Ja!
Bra. Hold. Mer. Ja.
Pust dypt.
-Ja, bra. -Mer.
-Bare bli sint, du. -Mer.
-Nei! Ikke! Slutt! -Bli sint.
Ok.
Vi kan vente. Vi venter hvis det er for vondt.
Du er veldig flink.
Ok?
Få deg litt hvile.
Dobler det seg, eller er det sant?
Vi kommer tilbake om litt, ok? Du er flink.
Jeg ringer om føderom tre,
Miss Haskett.
Hun er åtte centimeter nå.
Men både mor og barn har takykardi.
Pasienten får ikke hjelp fra epiduralen. Den er satt på nytt.
Jeg dyttet to ganger for å prøve å redusere det,
men hun kunne ikke presse, og det var ikke reduserbart.
Høres bra ut. Takk. Hun sa...
Jøss! Takk.
-Skal jeg åpne her eller alene? -Åpne den.
-Gjør det! -"Jeg elsker mamma"!
-Så viktig. -Står det det?
Herregud!
-Kjempesøt. -Så søt.
-Hun får den når hun er eldre. -Ja.
Når hun faktisk elsker meg.
Takk. Du trengte ikke...
Jeg vokste opp i et kjærlig hjem. Jeg var heldig.
Moren min er en veldig mild og snill person.
Moren min reagerer uten sinne.
Hvis hun var sint på deg for noe du gjorde,
gikk hun vekk. Når hun hadde roet seg, fikk du straffen din,
for hun følte at det ville være en mer rettferdig straff.
Hun vil være rosa til hun blir tre, for alle klærne er rosa,
og så…
Takk.
Så snilt av henne. Så mange klær.
Jeg håper å videreføre det til datteren min også.
Herregud.
-Jeg er faktisk trøtt. -Trenger du en lur?
Jeg er veldig trøtt. Vet ikke hvorfor.
Marlon.
Hvor er Marlon?
-Kommer han ikke ut? -Mett!
Ok.
-Kommer du ut snart? For... -Han har vært der en stund.
-Ja. -Går det bra?
Sir…
Ok, bare…
Kan du høre på meg? Vi vil vite at det er trygt.
Du har vært der lenge.
Han fikk to Dilaudid, så gikk han inn dit.
Han er avvisende, for han er veldig opprørt.
-Hva sier han? -Han sier:
-"Hvorfor plager dere meg?" -Fordi han har vært på badet
veldig lenge. Vi ga ham en stor dose opiater.
Seks, ni, null...
-Ja. -La oss bruke den. Ok,
ta dette beinet.
Press barnet ut.
Akkurat som vi snakket om. Mer. Nei. Som du gjorde før. Bli sint. Mer!
-Enda mer! -Jeg kan ikke!
Jo, det kan du. Hør på meg. Det kan du.
Gjør det nå.
-Press. -Jeg kan ikke.
-Jo.
Du presser... Hodet kommer forbi. Passivt, men... En gang til.
Ja.
Nei, jeg kan ikke.
Hodet... Nei, det er mer... Hodet har passert.
-Ok. Ikke mer smerte. -Nei.
-Utenfor, ok? -Ok.
Vi er straks tilbake.
La oss ta en vaginal [uhørlig].
For hun kan ikke reduseres. Det tror jeg ikke.
Hun er maks syv, som du sa.
Vi kan ikke redusere det.
Ok, kjære. Jeg må oppdatere deg.
Barnets hjerterytme er raskt, kanskje på grunn av infeksjonen.
Infeksjonen kalles chorioamnionitt.
Det er et fancy ord. Det er veldig vanlig under fødselen.
Det kan være derfor du føler deg varm.
Behandlingen er fødsel, ok?
-Men du er ennå rundt sju-åtte centimeter. -Sju? Ok.
Vi må kanskje ta keisersnitt.
Jeg vil virkelig at du skal ha vaginal fødsel.
Men vi gjør det tryggeste for deg og barnet.
Ok?
Barnet viser mange tegn
på at det blir veldig vanskelig å komme vaginalt.
Vi gjør det på den andre måten.
-Få gode resultater. -Du får møte barnet ditt.
Det er ikke noe du gjorde eller ikke gjorde. Det er helt vanlig.
Ok?
Husk at vi bare gir to runder.
Ikke mer etter det.
-Vi sjekker. -Prøver å finne ut
hva jeg kan gjøre for smerten...
-Ja. -Har ingen smertelindring hjemme.
Vi kan gi deg resept på Percocet.
-Ok. -Ok?
Jeg gir deg en resept. Er det et apotek vi kan ringe til?
Ikke som jeg vet om.
Det er et døgnåpent apotek på Union Square.
Vet ikke om forsikringen tillater det. Jeg vil ikke gå...
Du vet at vi dessverre ikke har medisiner her.
-Apoteket er stengt. -Det sier jeg ikke.
Du må bare ikke sende medisinen et sted som ikke aksepterer forsikringen min.
-Da er jeg fanget. -Hvor pleier du...
Apoteket i nabolaget mitt, Melbran.
De åpner ikke før i morgen tidlig.
Ok, vi kan sende det dit
og gi deg et par Percocet før du drar.
Du falt på det.
Ja, det er litt hovent her.
-Ok. -Vet ikke hvorfor
-det er vondt. -Heldigvis er det ikke rødt.
Ser ikke ut som det er en stor væskeansamling der inne.
Vi gjør dette:
du får Percocet for å holde ut til i morgen,
så ringer vi til apoteket.
Du må hente det kl. 08. Vil du det?
Jeg bryr meg ærlig talt ikke.
Percocet er hjemmemedisinen din.
Jeg forstår, frue, men dette skjer hele tiden.
Det første du sa, var: "Jeg sender deg hjem."
Den delen betyr ikke engang noe for deg.
-Det var det første vi etablerte. -Jeg sa ikke det.
Jeg sa vi ville sende deg hjem etter to runder,
men vi kan definitivt teste deg. Greit?
Vil du være med på det eller ikke? Jeg holder meg til planen.
Jeg føler... Virkelig, frue, jeg prøver å holde tårene tilbake nå.
Det er som jeg sa. Hver gang jeg kommer og klager på smerten,
gjør dere som vanlig, fordi dere er leger.
-Jeg prøver å hjelpe. -Om du prater sånn til meg,
og jeg svarer, er det et problem.
Skal jeg bare la folk være respektløse? Du er ikke min mor eller tante.
Da jeg kom, satte du meg på gangen.
Du vet ikke om jeg hadde det bra eller ikke.
Jeg var ukomfortabel, for jeg har vondt. Jeg lå på en flat stol uten støtte.
Ingen bryr seg.
Hør her, Marlon, jeg skal gi deg Percocet
så du holder ut til i morgen.
-Jeg sender det til apoteket. -Ingen problem, frue.
Er det greit for deg?
Ok.
Vi skal ordne dette nå.
-Jeg har vondt og føler meg dårlig. -Ok.
Vet du hvor mange piller det blir? Nok for tre dager? Vanligvis...
Rundt 18.
-Greit. -Ok?
Det er ingen vits i å gjøre ham mer opprørt.
Jeg prøver å møte dem på halvveien i prosessen,
for jeg skal ikke endre noe i dag,
og det vil bare gjøre ham sintere.
Jeg vil bare roe ned situasjonen, prate med ham.
Å ta de fem-ti minuttene jeg tok for å prate med ham,
roet ham definitivt ned.
Jeg gir ham gjerne smertestillende.
Vi snakker ikke om store doser.
Han fikk nettopp utlevert...
...tretti Percocet, en høy dose...
...for ti dager siden.
Han spiser dem bare. Jeg gir ham nok
til mandag. Ser om han ringer sosialhjelpen.
Jeg er svak for de pasientene.
Jeg kan ikke forestille meg å ha smerter 24 timer i døgnet...
...hele livet.
Det er foreldres verste frykt, å miste barnet sitt
til rusmiddelavhengighet.
Vi ser så mye av det på legevakten her i New York.
Det er galskap, hvor mye vi ser.
Denne byen gir deg angst.
Den gir meg angst. Spesielt nå som jeg har en sønn.
Jeg tror ikke vi kan fortsette her for alltid.
Jeg vil oppdra
ham et annet sted.
Jeg vil at han skal vokse opp litt mindre…
Jeg kan ikke beskrive det. Bare ikke New York.
Jeg...
Vi ser for mye... Jeg har sett for mye her.
Toksisitet, dop...
...traumer.
Jeg vil ikke at han skal eksponeres for det.
Å, ok.
Som om hun var eksorsist eller noe.
Hun sa: "Jeg ser hva problemet er."
Middag.
God middag.
Som om vi er romvesen
i et skuespill om mennesker
som de skrev, men som de ikke jobbet så hardt med.
Vi spiser middag.
Stemmen hans.
-Gratulerer med dagen. -Hører du gråten?
Gratulerer.
Du var fremragende.
Du ser ut som Nay-Nay.
Han må til prematuravdelingen på grunn av feberen din. Ok?
Du får se ham når du klarer å står opp. Sikkert senere på morgenen.
Du må sove.
Takk.
-Gratulerer. -Takk.
Takk.
-Fikk dere sett Mylin ennå? -Nei, jeg må vente i 25 minutter.
Tjuefem minutter? Ok.
Når skal du føde?
Slutten av mars. Rett etter henne.
-Har du barn alt? -Nei. Dette er mitt første.
-Gratulerer. -Jeg fikk bare ett.
-Jepp. Der. Jepp. -Det er jenta mi.
-Takk, doktor. -Dere var flinke.
Si at hun var flink.
Hun må ikke være lei seg. Hun var flink.
Gratulerer, alle sammen. Ha en fin kveld.
-Gratulerer til deg også. -Takk, sir.
Du vet at jeg ringer deg?
Ja. Det som skjer nå
er at vi tar inn en ny ryggkirurg i juni eller juli,
en kompleks ryggrad-fyr.
Og vi trenger et nytt ryggtårn.
Volumet knuser dette stedet,
og vi vil få problemer.
La meg ringe deg tilbake. Jeg ringer tilbake.
Første etasje…
Jeg går ikke inn med alle.
Skulle til å nevne det.
Jeg pleier å ha for mye å gjøre.
Du må denne veien. Over.
-Ro deg! -Til enden.
Ro deg ned!
Når du ber om hjelp, tar jeg over. Det vet du.
-Se så flott det er. -Fantastisk...
Det er et teipefellesskap.
-Det er en flott teipejobb. -Nå.
Har vi barbermaskin?
Mitch-opplevelsen, sykdommen og alt, var noe
vi måtte bevise at vi kunne overleve, ikke kun som avdeling.
Vi skulle vinne. Han kommer tilbake.
Han kommer rett tilbake.
-Prøv alt du kan å få det. -Høyere.
Ja.
Vi skal prøve å få T1-skruene inn, og...
Alt vi har gjort, for å være ærlig, all veksten...
Det jeg er mest stolt over, er måten vi taklet det på.
Måten Mitchs sykdom, hans uttreden og tilbakekomst, har blitt håndtert på.
Jeg er veldig stolt av det.
Nesten.
Den første nøkkelen er folk.
Å få gode folk, å gi dem
en mulighet til å lykkes så godt som mulig,
og å skape strukturer som lar dem
bli støttet, veiledet.
Alt dette er så viktig.
Hjelper det om jeg sender deg for å ta nye blodprøver og en EKG?
Eller ikke?
-Nei. Blodprøvene kommer i morgen. -Ok.
I går kveld hadde jeg det fint til...
Hånden hans var varm. Så begynte han å gjøre sånn...
-Ansiktsbevegelsen. -...til meg, som om han ikke så meg.
-Jeg sa: "Hva faen er det?" -Ok.
Vil du ha en klem?
La meg gi deg en klem.
Gi meg en klem.
Ikke vær redd.
Ok, Amundsen gjorde en undersøkelse
-i morges. -Ja.
Laura var helt tårevåt da jeg kom. Hun kunne ikke forklare hvorfor.
-Hun... Tror hun har en dårlig følelse. -Tårevåt.
Talen hans virker bedre. Altså,
sist gang var han stum.
Det interessante er at dette ser verre ut.
Men dette, der talen er, ser bedre ut.
Men svulsten utvikler seg.
Skal jeg ta det ut?
-Hvis jeg ikke fjerner det, vil han dø. -Ja.
Går det virkelig bra?
-Ja. -Vil du fortsatt bli hjertekirurg?
-Ja. -Sikker?
-Ja. -Er du ikke konvertert?
-Ikke ennå. -Har du ikke valgt, ses vi senere. Ha det.
Du ser fantastisk ut.
-Takk. -Får jeg en klem?
Herregud.
Jeg er så glad. Var så bekymret for deg.
Husker du noe av operasjonen?
Det var kaldt, og det føltes som en hule.
-Jeg var i en hule. -Ja.
Under selve reseksjonen hadde hun smerter.
Hun begynte å føle smerte her bak.
-Hun beveget seg... -Virkelig?
-Du slo hodet. -Jeg husker det.
-Morsomt. -Har du det bedre
-enn før operasjonen? -Ja.
Jeg følte meg lettet.
-Ja. -Ja.
-Sikkert. Men det gror fint. -Ja.
Det ser veldig bra ut.
Nå må du tilbake på skolen og gi dem inn.
-Jepp. -Er du klar for det?
-Jeg kan hjelpe om hun har problemer. -Takk.
-Greit. -Nå har jeg deg for alltid.
-Takk. -Greit? Ha det.
-Takk. -Vi ses snart. Vi holder kontakten.
Ikke jobb for hardt.
VELKOMMEN TIL BARSEL- OG NYFØDTAVDELINGEN
Hei, Kevin.
Ok. Det er ingen nødssituasjon.
Vi har det bra.
Jeg sov, og bare:
"Herregud. Tisset jeg på meg?" Jeg trodde jeg var inkontinent.
Så løp jeg til badet,
og da jeg var der fosset det ut.
Ok, jeg må være rolig. Jeg kom nettopp til rommet mitt.
-La oss starte. -Greit. Hva skal jeg gjøre?
-Vi sier hva du skal gjøre. -Først må du kle av deg.
-Vi skal gi deg en kjortel. -Jeg...
-En jente gikk ut. -Ja.
-Jeg tok med min egen fødselkjole. -Ja. Så du føler deg hjemme.
Elsker når de kommer med planene sine.
Planer. Jeg vet.
-Trenger du hjelp med klærne? -Nei.
Ok.
Men takk.
Ville bare tilby det.
Vi behandler henne på samme måte som alle andre.
Selvsagt. Jeg er så spent.
-Ok. Jeg kommer tilbake. -Vær være, men behandle henne
-som hvem som... -Jeg er objektiv.
Ja.
-Hallo? -Vær objektiv,
mens du masserer klassekameratens mage.
-Jeg har en plan. -Ok.
Ok, jenta mi…
Ikke bli redd eller noe. Alt er i orden.
Jeg hadde bokstavelig talt aldri sett for meg
at vannet skulle gå først...
Har alltid trodd at jeg skulle få rier...
Trodde jeg skulle føde ved uke 40.
Men vi skal møte datteren vår om 48 timer.
Tekst: Sigrid Kolbjørnsen