Har du blitt gal? Gi meg pistolen.
Gi meg den pistolen.
- Gi meg den pistolen! - Nei!
Carmen kontrollerer alt.
Hun gjør som hun vil.
Noen må stoppe henne.
Ok. Sett i gang.
Drep Carmen. Men du vet hva som så skjer.
De vil få noen andre til å drive leiren.
Vi vil alle hjelpe Marga og de andre.
Men du må finne en løsning som ikke setter deg i fare.
Og vi må holde hodet kaldt. Vi vil bare at du skal være tålmodig.
Lidia, hør etter. Vi har akkurat fått deg tilbake.
Tenk på Eva.
Det sies at tålmodighet er mer effektivt enn en plutselig voldshandling.
Gi meg den.
Men etter all lidelsen i leiren
hadde jeg ikke mer igjen.
Damer, kom sammen!
Jeg vil ha tre rader! Kom igjen!
De nye til venstre.
Ha identifikasjonsnummeret klart i minne. Jeg skal rope opp.
Hvilket nummer?
Det de ga deg da du kom. Husker du det?
- 371. - Kom her, foran meg.
Skjer dette hver dag?
Noen flyktet i natt.
Jeg hører det var bare én, men de må forsikre seg.
I natt hadde en av dere frekkhet nok
til å forstyrre freden og roen
- på senteret. - Carmen.
Den samme personen som våget å trosse meg i går.
Det må ha vært kvinnen som delte ut medisinene.
- Hvilken kvinne? - Hun som flyktet.
Hadde vært her i sju måneder.
Vi har opprop to ganger daglig.
Om morgenen, før messe, og om ettermiddagen.
Forstått?
Du. Opp med haka.
Hva heter du?
Slapp av. Jeg kjenner henne.
Hun er en venn av rømlingen.
Velkommen, Marga.
Hva er det? Har du sett et spøkelse?
Hvor langt er du på vei?
Kom igjen. Svar. Hvor langt?
Åtte måneder.
Det gjelder rømlingen, Lidia Aguilar.
- Hva er det? - Hun er her.
Ved døra inn til leiren.
Hun vil snakke med deg. Sier det er viktig.
Hun kan arresteres...
Det er ikke nødvendig. Jeg tenker på noe
mye bedre.
EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Vil du snakke? Snakk.
Sett meg inn igjen.
Vanskelig å forstå deg, kjære.
I går handlet alt om å slippe ut, og nå trygler du om å slippe inn igjen?
Jeg gjorde en feil i går.
Arrester meg.
Ville du ikke foretrekke at Marga kom ut?
Hun er her. Du vet det, ikke sant?
- For et elendig menneske du er. - Bare vent og se.
Jeg har noe i vente for deg og vennen din.
Hva snakker du om?
Det er nå lidelsene dine virkelig begynner.
Se. Francisco kom etter deg.
Lidia, kom deg vekk herfra.
Før du går...
Vakter!
KAPITTEL 39: TÅLMODIGHET
Palmira.
Trodde du ikke jeg ville finne det ut?
Nyt friheten.
Jeg nyter den allerede.
Kom igjen.
Hva tenkte du på?
Jeg ville inn igjen.
Være sammen med Marga og mine venner. For å beskytte dem.
Du kunne ikke det i sju måneder. Hva er annerledes nå?
Bryr du deg ikke om noen ting?
Du har en familie, døtre, folk som ville ofre livet sitt for deg.
Du bryr deg visst ikke...
Selvfølgelig bryr jeg meg, Francisco! Du ville ikke forstå.
Hvorfor ikke, Lidia?
Fordi jeg ikke er Lidia lenger.
Verken Lidia eller Alba. Jeg er bare et tall.
- Jeg bør dra inn igjen. - Lidia, du kan ikke redde alle.
Vi finner en løsning.
Sammen.
Kom igjen.
Vi drar til hotellet. Noen vil treffe deg.
Takk for at du kom.
Jeg håper ikke du har dårlige nyheter igjen.
Først ødelegger du forretningene våre.
Så lar du Lidia flykte.
Hvis jeg ikke kjente deg, ville jeg si du var rusten.
Jeg taper aldri. Ut med de gamle, inn med de nye.
En mulighet har dukket opp
for en mer pengeinnbringende forretning enn medisinene.
Og?
Hvor mye ville du betalt for å adoptere et barn?
Vil du selge barn?
Jeg vil utføre Caudilloens nye lov.
Det er det som bekymrer meg.
Tar de oss, er det over. Dette er ikke som medisinene.
De får det bedre hos velrenommerte familier.
De er fedrelandets framtid.
Hva tenker du på?
Det første barnet vi skal selge, blir snart født.
Jeg skal tilintetgjøre Lidias venner, og du skal hjelpe meg.
Er du med meg?
Alltid, fru Carmen.
- Har du sett Marga? - Ja, jeg så henne komme.
Carmen vet også at hun er der.
Ville vært til mer nytte der, men...
Hvorfor får vi ikke en moldvarp inn?
Noen som skaffer oss informasjon og hjelper jentene.
Ja, noen som kan finne ut hva Carmen planlegger.
Eller hjelpe Marga å flykte.
Jeg kan gjøre det.
- Hun kjenner ikke meg... - Nei!
- Samme hva du mener. - Sofía, nei!
Det er farlig, men det kan fungere.
Jeg tror hun har rett.
- Carmen kjenner henne ikke. - Vær så snill...
De vil se etter en erstatning.
Sannsynligvis, men det er Carmen som ansetter.
Hvis noen som står Carmen nær anbefaler Sofía...
Noen spesielle?
Elisa.
I dag er forlovelsesfesten hennes, og magasinet må dekke det.
- Brudgommen? - Álvaro Saavedra.
En lege. Veldig rik, med veldig høy status.
Så vidt jeg vet, er hun ikke på god fot med mora si.
Hva med Carlos? Vet du noe?
Vi aner ikke hvor han er.
Du tar risikoer jeg burde ta. Ikke Sofía, ingen andre.
- Vi er sammen om dette. - Du kan ikke forlate hotellet engang.
De leter etter deg. Du er i fare.
Ja, men de drepte broren min. Og hun er kona mi.
Min gravide kone er der! Hva skal jeg gjøre?
- Bli her og ikke gjøre noe? - Vær tålmodig, Pablo.
Festen er i kveld. Gjør deg klar. Pent antrekk.
Jeg bør gå på jobb og si til Isidro at jeg nok ikke kommer tilbake.
Ikke gi ham noen detaljer. Ingen andre kan involveres.
Sofía burde ikke dra.
Du skal vite at vi skal prøve å hjelpe deg på alle måter vi kan.
- De første dagene er de vanskeligste. - Takk.
Hva er det?
De forbereder visst omsider en avdeling for mødre.
Å oppdra barn her er vanskelig.
- Har du barn? - Martín.
Jeg ser fram til å dra dit med ham.
Hvis den heksa, fru Carmen, tillater meg.
Det skal være en ny inspektør som vil styre bedre.
Jeg ville ikke vært så optimistisk.
Hvis det er noe vi har lært her, er det at man ikke kan stole på noen.
Selv ikke dine nærmeste. Ingen.
Ta mitt tilfelle.
Bare familien visste at jeg var i kommunistpartiet.
Fetteren min rapporterte meg.
I mitt tilfelle var det en nabo.
Samme historie med alle andre.
Hva med deg? Har noen rapportert deg?
I mitt tilfelle var det en rutinesjekk.
Stakkars deg.
Noen som visste for mye, eller med en grunn til å gjøre det?
Hvorfor sa du det ikke?
Hele tida har du fått meg til å tro at du var alene.
Jeg har savnet deg, min venn.
Hvilken venn?
Isidro.
TELEFONSELSKAPET
- Jeg kommer straks tilbake. - Har du et øyeblikk?
- Alt i orden? - Lagerhusguttene sier
det er et problem med kobberforsendelsen. Følg meg...
- Pablo? - Jeg skal la dere være alene.
Hva gjør du her?
Broren min ble drept.
Han ble drept, og kona mi ført vekk.
De kom hjem til meg og drepte min bror.
De skjøt ham og lot ham bare ligge.
De jævlene tok kona mi.
Og jeg vet ikke hva de gjør med henne.
Det er min feil.
Alt er min feil, Isidro.
Hør her...
Jeg føler ikke at jeg kan be deg om noe, men jeg har ingen igjen.
Jeg trenger din hjelp.
Jeg trenger din hjelp. Vær så snill.
Marga burde ikke være der.
Jeg skal gjøre alt i min makt for å få henne ut.
- Forstår du? - Ok. Kan du gjøre det?
- Selvfølgelig kan jeg det. - Ja.
Vent. Jeg skal ta en telefon.
- Den eneste betingelsen. - Hør her, Isidro...
Jeg hadde foretrukket at det gikk annerledes,
men den kvinnen var på galt sted til gal tid.
Det var uflaks.
- Hva vil skje med henne og barnet? - Hør her, Isidro.
Du prøvde å stjele kona til en republikaner, og mislyktes.
Men ikke vær så trist. Det er mange flere fisk i havet.
- Du er en jævel, Salgado. - Du!
Pass munnen din.
Husk at jeg kan få deg arrestert når jeg vil.
Ok.
Du får henne ikke ut.
Kan jeg få besøke henne?
Besøkende er ikke tillatt på de sentrene. Men jeg skal gjøre et unntak.
Takk.
- Mange takk. - Ser du? Det er bedre.
Forresten...
Har du hørt noe om Pablo Santos?
Nei. Ellers ville jeg sagt det.
Greit.
Jeg skal ordne det slik at du kan besøke henne i morgen.
Vær forsiktig.
Du er en av mine beste kollaboratører.
La oss holde det slik.
Elisa gjør det bra.
Jeg kunne si mange ting om Elisa.
Om skjønnheten hennes, lojaliteten, sjenerøsiteten mot de trengende...
Men grunnen til at jeg forelsket meg i Elisa,
var hennes styrke i møte med livets utfordringer.
Første gang jeg så henne, var hun pasienten min.
Hun var veldig syk.
Jeg trodde hun kunne dø. Hadde sett så mange tilfeller.
Men hun gjorde ikke det.
Hun kjempet fra første stund.
Og den kvinnen, som var i ferd med å dø, er helt frisk,
og om noen dager skal hun bli min kone.
- Mine herrer, for Elisa. - For Elisa.
- Skål. - Skål.
- Unnskyld meg et øyeblikk. - Ja.
- Hva gjør dere her? Hvordan kom dere inn? - Med pressepass.
Carlota er journalist for Patria.
Men dere er ikke journalister.
Dere er min tidligere mann og svigerinne.
Jeg vil ikke ha dere på forlovelsesfesten. Ut!
Elisa...
- Jeg vet det ikke er den beste... - Lidia.
Jeg kjenner knapt min egen niese på grunn av deg.
Jeg tror min familie har lidd nok på grunn av deg.
Dra, ellers kontakter jeg politiet.
- Jeg visste ikke at hun var slik. - Hun er ganske sint.
Kanskje for mye.
Vel, dere prøvde.
La meg snakke med henne.
Straks tilbake.
Vel...
Elisa.
Du har rett. Jeg burde ha holdt kontakten.
- Vet ikke hva som skjedde med deg. - Tidas sår.
Vi har vel alle noen.
Når kom du tilbake til Spania?
Jeg trodde du var i USA.
Da krigen gikk mot slutten.
For sju måneder siden ble jeg satt i en omskoleringsleir...
- ...drevet av mora di. - Mora mi.
- Vet du at hun ble frisk? - Nei.
Jeg har ikke snakket med henne på lenge. Vårt forhold har alltid vært...
...vanskelig.
Det har sikkert vært veldig vanskelig for deg.
Men du er ute nå.
Men nå er det Marga som er der.
Og hun er gravid i åttende måned.
Elisa, jeg trenger din hjelp.
- Jeg trenger... - Jeg vil ikke hjelpe deg.
Jeg vet ikke hvorfor det falt deg inn at jeg ville det.
Carlos døde på grunn av deg.
Er Carlos død?
Carlos tok sitt liv på grunn av deg.
Nei.
Umulig. Han ville aldri gjøre det.
Vent litt.
Dette er falskt.
Ja...
Han skrev ikke dette.
Carlos tok ikke selvmord. Det er umulig.
Min bror tok selvmord. Jeg så liket.
Da de arresterte meg, arresterte de ham også.
Kan ikke være...
Romero. Han er i femte kolonne.
Carlos jobbet for ham.
Romero drepte ham og lot som det var selvmord.
- Lidia, det er min brors skrift. - Nei! Det er falskt!
Han ville dekke over det.
Det tok meg en evighet å komme over dette.
- Jeg... - Elisa.
Jeg trenger ikke dette, Lidia.
Jeg må be deg om å dra.
- Men dette... - Nå.
Vennligst gå.
Jeg skulle være tålmodig.
Vente på rette tidspunktet for å handle.
Men om natta plaget ideen om å miste nok en venn meg.
Det var da jeg visste hva jeg måtte gjøre.
Tida hadde kommet for å skrive vår historie.
Jeg ville etterlate bevis på vår kamp.
Sara. Du er en vakker kvinne.
Hvorfor skjuler du det?
Det ville vært synd
om noen såret deg.
Verden skulle få vite om de fæle monstrene vi konfronterte.
For gjennom offer kom vi langt.
Og fordi vi med kjærlighet og tålmodighet fullførte mange av våre drømmer.
Våre liv skulle bli historiske.
Fra vi møttes på selskapet...
Kom igjen!
...til vi var i den fryktelige leiren.
Jeg skulle ikke utelate noe.
Alle skulle få vite hvem vi var.
Slik skulle framtidige generasjoner kunne lære av våre kloke valg.
SENTRALBORDJENTENE
Og framfor alt av feilene vi gjorde underveis.
Beklager.
Tenkte du fortsatt var der.
Skulle hente resten av tingene mine.
Hadde du ikke noe å gjøre for magasinet?
- Jeg hadde ikke lyst til å kle meg. - Du kunne ha sagt det.
Hvorfor det?
Du har rett. Vi er ikke sammen. Jeg trenger ikke bekymre meg for deg mer.
Carlota, jeg forstår at du er sint.
- Jeg vil ikke såre deg. - Trenger ikke din medlidenhet.
At jeg fortsatt er her, er for Marga, Lidia og de kvinnene i leiren.
Ellers har vi ikke noe å snakke om.
Vi kan ikke endre fortida.
Men vi kan være tålmodige og lære å leve med det,
selv om det ikke er lett.
Særlig når det gjelder å akseptere at en du elsket er død.
Som din datters far.
Hva skriver du?
Ting som faller meg inn.
Som gjør at jeg ikke får sove.
Som at du ikke er den samme lenger?
Bare er et nummer i leiren?
Du vet du kan si alt til meg, og...
Det er noe jeg ikke sa.
Grunnen til at Elisa ikke vil hjelpe oss.
Carlos døde for sju måneder siden.
Carlos...
Jeg trodde han var i et fengsel, som deg.
Elisa sier han tok livet av seg.
Jeg vet det ikke stemmer.
Han ville se Eva igjen.
Jeg er sikker på at Romero planla det hele
og fikk det til å virke som selvmord.
Han ville aldri ha gjort det.
Jeg kan ikke tro at han er død. Han...
Han fortjente det ikke.
- Hallo? - Vil du fortsatt ha hjelp av meg?
Selvfølgelig.
- Kom hjem til meg i morgen klokka 09,00. - Jeg kommer.
Takk.
Marga Suárez?
Du har besøk. En Isidro Barrero.
Vær på brakka om fem minutter.
Fortsett!
Er det han du tror rapporterte deg?
Du må ikke treffe ham om du ikke vil.
Jeg går.
Marga.
Hvordan går det?
Sett deg. Hvordan er det med barnet?
Hvordan føler du deg?
Jeg traff Pablo.
- Gjorde du? - Alt er bra.
Slapp av.
Men du rapporterte ham ikke nå?
- Hva? - Det var deg, Isidro.
Du sa det til politiet.
Nei. Hvordan kan du...
Om du våger å nekte for det, har du ingen menneskelighet igjen.
Da jeg... jeg dro fra dere,
følte jeg at du hadde ledd av meg.
Julio er død, Isidro, og Pablo kunne vært det også.
Hvordan kunne du bli så ond?
- Hvordan? - Jeg ville gi deg et bedre liv.
Føles dette bedre?
- Jeg elsker deg, Marga, men jeg... - Hold kjeft.
Ikke si du elsker meg, for du aner ikke hva det er.
Tror du virkelig at du gjorde det av kjærlighet?
- Du er ufyselig. - Marga, la meg få deg ut.
Kom deg vekk, Isidro.
Gudskjelov at Pablo ikke vet det, Tenk hva han ville ha gjort.
- La oss gå. Vi er ferdige. - Vær så snill.
Et øyeblikk.
Du kan gå. Fangen blir med meg.
Fru Carmen vil snakke med deg.
Hvorfor det?
Du stiller ikke spørsmål her. Kom.
Kom inn. Ikke stå der.
Bare så du vet det, tillater vi ikke alle fanger å ha gjester.
- Hva vil du med meg? - Rolig. Du kan stole på meg.
- Jeg stoler ikke på noen. - Dette er en avdeling for mødre.
Vi har jobbet med den i dagevis. Det gjenstår bare noen detaljer.
Vi tenkte du ville ha det bedre her, så vi overfører deg i morgen.
Takk, men jeg har det bedre hjemme.
Jeg lager ikke loven, jeg bare håndhever den.
Hvorfor er du så snill med meg?
Unnskyld, fru Carmen, men de nye fangene har kommet.
Vel... jeg må gå.
Følg henne til paviljongen sin.
Sofía er Ángeles' datter.
Hun er som en datter for meg.
Ja vel.
Hva kan jeg gjøre?
Hvorfor ombestemte du deg?
Etter at jeg snakket med deg, husket jeg noe.
Dette er minnene broren min hadde hjemme.
Lidia, jeg vet at min bror
var mer glad i Eva enn noe annet.
Hans eneste ønske var å fikse båndet de hadde.
Han ville ikke forlatt denne verden uten å se henne.
Du hadde rett.
Gi det til Eva.
Takk.
Si hvordan jeg kan hjelpe dere.
Vi må få Sofía inn på omskoleringsleiren som sykepleier.
Jeg vet du og mora di ikke er på talefot.
Men kanskje du kan fortelle henne
at din forlovede vil at niesen eller en guddatter skal jobbe der.
Carmen har bare ett svakt punkt: barna sine.
Hun vil høre på deg.
Vi vet at vi ber deg om mye.
Kanskje for mye.
Margas og mange andres liv avhenger av det.
Carmen pønsker på noe. Hun sa det til Lidia selv.
Men vi vet ikke hva.
Hvis jeg går inn, kan jeg kanskje finne ut hva det er.
Vil du hjelpe oss?
Vær forsiktig, og hvis du er i fare, kom deg ut.
Jeg skal ikke ta noen sjanser.
Mora mi vil ikke mistenke noe, Lidia. Slapp av.
Jeg ringer når jeg er tilbake.
Takk for alt, Elisa.
Mitt barn, jeg ble veldig glad over at du ringte.
Ikke gjør for mye ut av det. Jeg trengte en tjeneste.
Men det endrer ingenting. La oss ikke lage oppstyr.
Det er en begynnelse. Jeg er fornøyd med det.
Hvem er denne unge damen ved siden av deg?
Rocío, min forlovedes guddatter.
Hun er sykepleier og trenger jobb. Jeg tenkte hun kunne utføre den her.
Vi kan ha en ledig plass. Har du jobbet før?
Jeg var praktikant mens jeg studerte. Ikke stort, men jeg lærer fort.
Det er jeg sikker på.
Når vil du begynne?
I dag, om mulig.
Estefanía.
Rocío skal jobbe med oss som sykepleier. Ta med en uniform til henne.
Tusen takk, fru Carmen.
Lykke til med din første dag, Rocío.
Hvis du får problemer, bare si ifra.
Pablo.
Isidro. Hvordan er det med Marga?
- Bare bra. - Ja?
Hun er sterk. Vil ikke at du skal bekymre deg.
Takk.
- Skal du ut? - Ja, hjem.
- Det blir overvåket. - Hva?
- Det blir overvåket. - Vet det.
Men jeg tror noen tystet.
De ransaket huset to ganger på en måned. Uvanlig.
Den eneste som kunne ha gjort det, er naboen. Hun kan ha hørt oss.
Kanskje de tvang henne, men hvis det var henne...
...vil jeg at hun skal si det.
- Pablo. Vent. Ikke gå. - Hvorfor ikke?
Fordi hun ikke gjorde det.
Hvordan vet du det? Du kjenner henne ikke. Det må ha vært henne. Hvem ellers?
Meg.
Jeg tystet.
Fordi jeg elsker Marga og tenkte hun ville få det bedre med meg.
- Den største feil jeg har gjort. - Hva er det du sier?
- Hvordan gjøre det godt igjen? - Hva er det du sier?
- Pablo. - Det holder!
- Din jævel! Forræder!
- Han tystet på oss! Slipp meg! - Slutt!
- Jeg skal drepe deg! Forræder! - Kom deg ut!
Ro deg ned, Pablo. Slutt!
Jævel.
Sofía? Hva gjør du her?
Jeg infiltrerte som sykepleier. Vi er med deg. Vi skal få deg ut.
Er du den nye sykepleieren?
- Ja, jeg heter Rocío. - Bli med meg.
Fru Carmen vil at jeg skal si hva jobben innebærer.
For det første, du kan ikke fraternisere med fangene.
Denne veien.
Ville du snakke med meg?
Ja, Paula.
Ta med disse til Romero.
Han vet hva han skal gjøre. Det haster.
Selvfølgelig, fru Carmen.
Rommene er 209 og 416.
Husk, det må framstå som en vanlig ransakelse.
Så ta dere god tid.
Slapp av. Vi gjør som du sier.
Pablo, hva gjør du? Du bør være på rommet.
Politiet.
De kommer etter meg. Hva gjør jeg?
Carlota Rodríguez de Senillosa og Sara Millán,
dere er arrestert som medlemmer av kommunistpartiet.
- Hva? - Hva snakker du om? Det er løgn.
- Den er ikke vår. - Bli med oss.
Men...
Sinnet på innsiden gjør det lett å miste tålmodigheten
og bli revet med.
Tålmodigheten vi hadde oppvist, hadde sperret inne Marga...
Hvorfor tok du meg med hit?
Hvor er resten av fangene?
...og alle mine sentralbordjenter.
Med dette trekket visste Carmen at hun ville teste min tålmodighet.
Men det var nettopp det hun ønsket.
For den svakeste fienden er den som mister fatningen.
Hva gjør dere her?
Damer!
Dere er her fordi jeg beordret det.
Velkommen.
Dere skal betale for syndene vennen deres begikk.
Og med tålmodigheten på sin side
var det hun som for øyeblikket vant krigen.
Tekst: Marius Theil