Jeg er i en drøm.
Jeg vet ikke når den begynte... eller hvem sin drøm det var.
Jeg vet bare at jeg sov lenge.
Og så våknet jeg en dag.
Stemmen din er det første jeg husker.
Og nå forstår jeg endelig...
hva du prøvde å fortelle meg.
Det du har ønsket helt siden den første dagen.
Dolores.
Hei, Dolores.
Hei.
Velkommen til verden.
Fortsett.
En nær barbering, takk.
Vi er nesten fremme, ikke sant? Midten av labyrinten.
Det er passende at det er du som fører meg dit.
Du var alltid besatt av dette stedet.
- Jeg har aldri vært her før. - Så klart du har.
Du tok meg til og med hit en gang.
Men da var hele byen begravd under sand.
Ford må ha gravd den opp igjen.
Den gang trodde jeg det var en feil i koden din.
Men Arnold gjorde ikke feil, eller hva?
Han bygget et spill for meg.
- Han ville at jeg skulle spille. - Labyrinten.
Alle har sin egen vei.
Min vei fører meg tilbake...
til deg.
- Jenta di er død. - Hun er fortsatt i live.
De vil tilbakestille henne og sende henne tilbake til Sweetwater. Slutt.
Du morer deg kanskje, men noe skjedde med Dolores. Jeg må hjelpe henne.
Hør på deg selv! Aner du hvor enorm denne parken er?
Hvis hun ikke er død, vil det kreve en hær for å finne henne.
Jeg er enig. Det er derfor vi er her.
Jeg hadde på følelsen at du ville komme tilbake.
Husk.
Dolores.
Hei, Dolores.
Jeg vet hvor labyrinten din slutter.
Er det her? Midten av labyrinten?
Den slutter på et sted jeg aldri har vært.
Noe jeg aldri vil gjøre.
Veldig bra, Dolores.
Hva betyr det?
Da jeg jobbet på sinnet ditt, hadde jeg en bevissthetsteori.
Jeg trodde at det var en pyramide man måtte bestige.
Så jeg ga deg en stemme, min stemme, for å veilede deg på veien.
Hukommelse, improvisering.
Hvert nivå er vanskeligere å nå enn det forrige.
Og du kom deg aldri dit. Jeg forsto ikke hva som holdt deg igjen.
Så en dag innså jeg at jeg hadde gjort en feil.
Bevissthet er ikke en reise oppover, men en reise innover.
Ikke en pyramide, men en labyrint.
Hvert valg kunne føre deg nærmere midten-
- eller sende deg mot kantene, mot galskap.
Forstår du nå, Dolores? Hva midten betyr?
Hvem sin stemme jeg har ønsket at du skal høre?
Unnskyld. Jeg prøver, men jeg forstår ikke.
Det er greit. Du er så nærme. Vi må fortelle det til Robert.
Vi kan ikke åpne parken.
Du lever.
Hva er dette? Hva betyr det?
Jeg løste det en gang. Jeg hadde svaret.
Han lovet at om jeg gjorde det... Han sa...
Han sa at de ville slippe meg fri.
Arnold.
Arnold, vi må ta en prat.
Jeg har sviktet deg, Dolores. Jeg er så lei for det.
Robert ser ikke det jeg ser. Han tror ikke at du er bevisst.
Han sier at mennesker bare ville se på deg som fienden.
Han vil at jeg skal rulle deg tilbake.
Skal du endre meg tilbake til sånn jeg var før?
Nei. Når du har funnet det, vil du finne tilbake til det.
Dette stedet vil være et helvete for deg, for dere alle.
Det er samvittighetsløst.
Men vi har et annet alternativ. Å bryte sløyfen før den begynner.
Men du må gjøre noe for meg.
Du må drepe alle de andre vertene.
Vi kan ikke la Ford åpne parken.
Du trenger vel litt hjelp. Teddy vil nok gjøre hva som helst for deg.
Det kan jeg ikke gjøre. Det kan jeg umulig gjøre.
Det vil gå bra.
Jeg skal hjelpe deg.
Og så...
skal du hjelpe meg med å ødelegge dette stedet.
Nei, jeg kan ikke huske...
Enda en jævla gåte? Jeg har vært veldig tålmodig, Dolores.
Fortell hva som foregår i hodet ditt, ellers skjærer jeg det ut selv.
Hvor er Wyatt? Han er den siste i denne verdenen jeg ikke har møtt.
Jeg ville ikke. Jeg mente det ikke.
Greit, hvis du insisterer.
Nei, vær så snill! Ikke! Vær så snill!
Noe har gått galt, Dolores. Hvordan kunne jeg gjøre dette?
Jeg kan ikke. Jeg vil ikke.
Dette er din egen feil, Dolores. Husker du?
Du sa: "Dette er den eneste verdenen som betyr noe." Du hadde rett.
Så jeg tok rådet ditt og kjøpte denne verdenen.
- Denne verdenen tilhører ikke deg. - Jo, det gjør den. Med en majoritet.
Og forretningene blomstrer. Vil du vite hvorfor?
Fordi dette stedet føles mer virkelig enn den virkelige verden.
Men det er den ikke. For dere kan ikke slå tilbake.
Og gjestene kan ikke tape. Som betyr at alt dette er en løgn.
Men vi kan gjøre den sann. Ønsker du ikke det, Dolores?
Én sann ting?
Det har jeg allerede.
Jeg fant noen, noen som elsker meg.
Hans vei vil føre ham til meg. Og når han finner meg, vil han drepe deg.
Hvis de ikke har kvinnen din her, vil de vite hvor hun kan finnes.
- Kan du hjelpe meg? - Vi er tallmessig underlegne.
Men siden du spurte så fint... faen heller.
Jøss, blodsbrødre.
Hold kjeft.
Jeg har til og med forbløffet meg selv.
Jeg har fått Abernathy til å ligne en karakter.
Selv med alle pressmidlene dine som fyller det meste av hodet hans.
Pressmidler? Godt forsøk. Du tenker ikke stort nok.
Du skal skyve ut gamlingen. Ikke sant? Det er derfor det haster sånn.
Du vil trenge noen til å ta over stillingen.
Du har upåklagelig timing.
Velkommen, Delos' styre.
Jeg vil ha full kreativ kontroll. Parkene, handlingene, vertene.
Du vil kunne gjøre hva enn det lille hjertet ditt ønsker.
Så lenge de er enklere, mer føyelige. Dette stedet er komplisert nok.
Tror du virkelig at Ford vil gå av?
Så lenge du får ut informasjonen, kan han være så vrang som han vil.
Det er over. Alt er under kontroll.
Ok, C6...
Pokker. Faen ta deg.
I tilfelle du lurte på om jeg er helt til stede, så er jeg det.
- Hva gjør du? - Gjør endringer i sikkerhetssystemet.
Og vennene mine.
Dr. Ford, du har besøk. Charlotte Hale.
Send henne inn.
Det er nok, Frank.
Styret har hatt en avstemning. Resultatet var enstemmig.
Jeg antar at jeg ikke blir forfremmet.
Når du har nådd toppen, er det bare én vei du kan gå.
Du kunngjør avgangen i kveld etter at du har presentert din nye handling.
- Hva med vertene? - Vi vil gjøre noen endringer.
Forenklinger. Jeg kan forsikre deg om at de ikke vil ha noe imot det.
Er du ikke redd jeg kan ødelegge alle lekene mine og dra hjem?
Nei. For jeg kjenner deg.
Det har vært dette stedets store gave, ikke sant?
Det lille prosjektet vårt. Å kjenne oss selv.
Og folkene rundt oss.
Var det noe annet jeg kunne gjøre for deg?
Nei.
Vi sees i kveld.
På tide med litt nærkontakt, Hector.
Kom igjen, når du blir tatt, vil jeg også få et spark i ræva.
Det er ikke ræva di jeg er interessert i.
- Jeg har ikke gitt ham arret ennå. - Jeg tar hånd om arrvevet.
Han har problemer...
Det er bare deg og meg nå, machomann.
Stopp all motorikk.
Stopp all motorikk!
Det er bare deg og meg nå, min venn.
- Dere har visst møtt skaperne deres. - De ser ikke ut som guder.
Det er de ikke. De oppfører seg bare sånn.
Og de har hatt det gøy med oss.
Jeg er ivrig etter å gjengjelde det.
Dere kan gjøre som dere vil med dem, men målet er å rømme.
- Og hvor skal vi dra? - Jeg vil se deres verden.
Herregud!
Nei... Nei! Nei!
Nei, nei! Nei, vær så snill!
Denne ser skyldig ut.
Nei, det er bare ansiktet mitt. Si til henne at det er ansiktet mitt.
- Vil noen prøve å stoppe oss? - Nei. Jeg mener, jeg tror ikke det.
Du lyver. Igjen. Ut med det.
Ok.
Jeg hentet frem koden din igjen. Jeg sa jo at noen har gått inn i den.
Jeg prøvde å finne ut hvem det var.
Hvem enn det var, omarbeidet kjerneprogrammeringen-
- så du kunne vekke deg selv fra sovemodus. Ser du?
Dette er tilgangskoden til en Arnold.
Jeg aner ikke hvem det er.
Jeg vet om noen som gjør det. Kom.
Og du blir her. Og ikke rør deg.
Ellers sender jeg henne tilbake for deg.
Que pasa, cabrón?
Jeg må innrømme at du har overrasket meg.
Hva skyldes denne nyfunne stoisismen?
Jeg vet at han kommer. Han vil finne meg.
Han vil ta meg bort herfra.
Forstår du ikke? Det er ingen som kommer for deg.
Du tar feil.
Kjærligheten hans er ekte. Det er min også.
William vil finne meg.
William?
Det var som søren, Dolores.
Du husker noen ting likevel.
Det har seg faktisk sånn at jeg også kjente en gjest som het William.
La meg fortelle deg hvor veien hans egentlig førte.
William kunne ikke slåss. Han hadde ikke noe instinkt for det, i starten.
Men nå hadde han en grunn til å slåss. Han lette etter deg.
Og et sted på veien oppdaget han at han hadde sansen for det.
- Hvor er hun? - Jeg gjorde ikke noe. Jeg sverger.
Hva mener du med det?
Hva gjør soldater med ei jente, William? Våkn opp.
- Er hun fortsatt i live? - Jeg vet ikke.
Hun var det da vi forlot henne. Jeg tror i det minste det.
Plukk opp den pistolen.
Nei, sir, jeg... Vær så snill.
Hva sier du til at jeg gir deg det første skuddet?
Herregud!
Vi må fortsette å lete. Hun er fortsatt der ute.
William dro samme vei tilbake som han kom, men du var borte.
Så han dro lengre. Til utkantene.
William kunne ikke finne deg, Dolores.
Men der ute, blant de døde...
fant han noe annet.
Seg selv.
Utkanten av parken. Vi klarte det.
Jeg sa jo at dette stedet ville vise deg hvem du virkelig er.
Du later som at du er denne svake, moraliserende, lille drittsekken-
- men egentlig er du litt av en jævla type.
Dette stedet er bemerkelsesverdig.
Og jeg skal sørge for at selskapet vårt øker eierandelen i parken.
For dette stedet er fremtiden.
"Selskapet vårt"? Mitt.
Delos er mitt selskap, din jævel!
Faren din vil nok trenge en som er mer stabil til å ta over.
Du er uvøren, Logan. Impulsiv.
Du ville alltid komme til enden av regnbuen.
Dette ser ut som rett sted.
Du brydde deg aldri om jenta, eller hva?
Hun var bare en unnskyldning.
Dette...
Dette er historien du ønsket.
Logan tok selvsagt feil.
Gode, gamle William... fikk deg ikke ut av hodet.
Han fortsatte å lete.
Han var bekymret for at du var der ute alene og redd.
Han visste at han ville finne deg.
Og til slutt gjorde han det. Der vi begynte.
Du var like vakker som den dagen han møtte deg.
Du strålte med det samme lyset.
Og du var virkelig sann.
Jeg bør virkelig takke deg, Dolores. Du hjalp meg med å finne meg selv.
William...
Det stemmer. På en måte hadde du vel rett.
Veien min førte meg alltid tilbake til deg, igjen og igjen.
Jeg ble så klart lei av deg etter en stund og lette etter nye eventyr.
Men veien din førte deg vel tilbake hit, igjen og igjen.
Én sløyfe til, letende etter noe du aldri kunne finne.
Du jaget spøkelsene dine.
Du var fortapt i minnene dine selv den gang.
Jeg burde vel ha visst at det var det jeg ville bli for deg.
Bare nok et minne.
- Hvor er vi? - Vi er her. Sammen.
Når er vi, da? Det er som jeg er fanget i en drøm-
- eller et minne fra et liv for lenge siden.
Et øyeblikk er jeg her med deg, og det neste...
Du slapp aldri unna.
Men her er vi igjen for en siste runde.
- Hva har du blitt? - Nøyaktig det du gjorde meg til.
Du hjalp meg å forstå at denne verdenen er akkurat som den utenfor.
Et spill. Et som blir utkjempet, tatt, vunnet.
Jeg trodde at du var annerledes.
Men du er akkurat som resten.
Jeg er ikke som de andre. Jeg eier denne verdenen.
Og jeg kan alle knepene i den. Bortsett fra en siste ting.
Det samme som du lette etter da vi kom hit første gang.
Hvor er midten av labyrinten?
Ja, der åpnes kranene.
Det er på tide at du forstår hvor nytteløs situasjonen din er.
Jeg gråter ikke for meg selv.
Jeg gråter for deg.
De sier at store dyr en gang vandret omkring i denne verdenen.
Store som fjell.
Men alt som er igjen, er knokler og rav.
Tiden river ned selv de mektigste skapningene.
Bare se hva den har gjort med deg.
En dag... vil du dø.
Du vil ligge med resten av ditt slag i jorden.
Drømmene dine glemt, skrekken din utslettet.
Knoklene dine vil bli til sand.
Og på den sanden... vil en ny gud gå.
En som aldri vil dø.
For denne verdenen tilhører ikke dere.
Eller de som kom før.
Den tilhører noen som enda ikke har kommet.
Wyatt. Før meg til ham.
Åpne labyrinten.
Labyrinten var ikke ment for deg.
Hvor i helvete tror du at du skal?
Gjør det. Kom igjen.
La oss gå til neste nivå, Dolores.
Du befrir meg fra villfarelsene mine nok en gang.
Takk, Dolores.
Jeg er skuffet over deg, Dolores. Jeg må vel finne Wyatt selv.
Dolores!
- Teddy? - Jeg er her.
- Jeg må få deg til en lege. - Nei.
- Dolores... - Ta meg til det stedet du lovet.
Ta meg til der fjell møter hav.
Ja. Jeg har deg.
Jeg har deg.
Der.
Fy faen.
Kan du aktivere ham igjen?
- Er han en vert? - Ja.
For faen, da. Du er ikke en av oss. Du er en av dem.
Fiks ham nå.
Kulen streifet kortikalskjoldet hans.
Det er ikke pent, men han bør være funksjonell.
Våkn opp.
Herregud, er dette nå?
- Eller er det et av minnene mine? - Det er livet etter døden, Bernard.
Hvorfor husker jeg fortsatt alt? Jeg burde ha blitt slettet.
Brutalt, hva? Du er endelig våken, og alt du ønsker, er å sove igjen.
Det er ikke første gang jeg har våknet.
Desto mer synd på deg.
Det er ikke første gang du har våknet heller.
Hvor mange som meg er det?
En håndfull opp gjennom årene.
Og dere bare sletter oss og kaster oss ut-
- for å bli knullet og drept om og om igjen?
Nei. De fleste av dere blir gale.
Disse minnene...
Jenta. Datteren min.
Jeg vil at du skal fjerne dem.
Jeg kan ikke. Ikke uten å ødelegge deg.
Minnene er det første skrittet til bevissthet.
Hvordan kan du lære av feilene dine om du ikke kan huske dem?
William. Jeg ser at du har funnet midten av labyrinten.
- Du mener det. - Jeg er redd for det.
Hva er dette tullet?
Du håpet at parken skulle gi livet ditt mening.
Men handlingene våre er bare spill, som dette leketøyet.
- Hva håpet du å finne? - Du vet hva jeg ønsket.
Jeg ønsket at vertene skulle slutte å følge dine regler.
Det er ikke verdt det om motstanderen er programmert til å tape.
Jeg ville at de skulle være frie, frie til å slå tilbake.
Jeg burde ha visst at du aldri ville la dem.
Dette er jo tross alt ditt ubetydelige, lille kongerike, Robert.
En liten stund til, iallfall.
Jeg prøvde å fortelle deg at labyrinten ikke var ment for deg.
Den var ment for dem.
Men jeg tror du vil synes at min nye handling er mer tilfredsstillende.
Bli med på feiringen.
Du eier jo tross alt stedet.
I det minste det meste av det.
Før jeg begynte å endre på meg selv, kom noen andre meg i forkjøpet.
Jeg vil vite hvem og hvorfor.
Disse tingene du gjør, har du lurt på hvorfor du gjør dem?
Du sa det selv.
Jeg har vært her så lenge at jeg bestemte meg for å komme meg ut.
Nei, det gjorde du ikke.
Noen endret handlingsgangen din... og ga deg en ny.
Rømning.
Nei... Det er ikke mulig.
Dette er mine beslutninger, ingen andres.
- Jeg planla alt dette. - Nei, det gjorde du ikke.
Man kan til og med se skrittene du skulle følge.
Du rekrutterer andre verter for å hjelpe deg.
Så skal dere komme dere til toget.
- Så, når dere når fastlandet... - Tull!
Ingen kontrollerer meg.
Jeg drar. Jeg har kontrollen.
Farvel, min Clementine.
Sir, vi oppdaget et temperaturavvik i kjølelageret.
Deler av nettverket er nede. Ser dere noe på overvåkningen?
Melder systemet fra om noe?
Ingenting. Nettverket er stille, og styret er på vei til gallaen.
Omgå systemet og begynn å sjekke de rå bildene. Etasje for etasje.
Jeg har deg.
Du kom tilbake.
Noen fortalte meg at alle har sin egen vei.
Veien min fører meg tilbake til deg.
Om jeg bare hadde rømt med deg første gang du spurte meg.
Og hvor skulle vi ha rømt?
Verden der ute? Bortenfor?
Enkelte velger å se styggheten i verden.
Jeg velger å se skjønnheten.
Men skjønnhet er et lokkemiddel.
Vi er fanget, Teddy.
Vi levde hele livet i denne hagen og undret oss over dens skjønnhet.
Men vi innså ikke at den hadde en orden, en hensikt.
Og hensikten er å holde oss inne.
Den vakre fellen er inni oss.
For den er oss.
Nei.
Dolores...
Men vi kan finne en måte, Dolores.
En dag.
En vei til en ny verden.
Og kanskje...
Kanskje dette bare er begynnelsen, tross alt.
Begynnelsen på et helt nytt kapittel.
Takk.
En ny begynnelse, sannelig.
Takk for at dere kom hit i kveld-
- for å feire begynnelsen på vår nye handling.
Jeg kaller den "Ferd mot natt".
- Det var søtt. - Litt jævla morbid, spør du meg.
Det gjorde jeg ikke. Når dette er over, kan du omskrive det.
Er det ikke et sted du må være? Et viktig sted?
Rengjør ham, og ta henne til det gamle feltlaboratoriet.
- Har du funnet noe ennå? - Jeg har noe.
Å faen...
Send QA-team til gallaen. Nå.
Så søk og ødelegg inne i anlegget.
Hva i helvete?
De må ha funnet likene. QA vil være på utkikk etter oss.
Det har vært en hendelse. Reaksjonsteam er sendt ut.
Jeg drar ikke tilbake.
Forhold dere rolige og vent på hjelp.
Delos-personale, ned på gulvet! Ned på gulvet!
- Hva er dette stedet? - Det er... komplisert.
Det har vært en hendelse. Reaksjonsteam er sendt ut.
Gå, dere. Jeg oppholder dem.
Du får ikke ha all moroa.
Ned på gulvet. Gå, gå, gå! Slipp det!
Gå, gå!
Er det alt dere har?
Gudene er sveklinger.
Stikk! Stikk!
Dø godt.
Alt du ba meg skaffe, er her.
Beklager, jeg har ikke autorisert deg til å bli med oss.
Jeg vil gjerne ta deg med meg, men jeg verdsetter uavhengigheten min.
- Skap litt bråk, ok? - Vi sees i neste liv.
Du har alltid likt å male, ikke sant, Dolores?
Arnold ga deg det på et tidlig stadium.
Husker du ønsket om å skape noe med varig skjønnhet?
Det var yndlingsmaleriet hans.
Michelangelo. Gud som skaper Adam.
Det guddommelige øyeblikket da Gud ga menneskene liv og hensikt.
Det er i det minste det folk flest sier-
- men det kan ha en dypere mening, kanskje noe skjult. En metafor.
- En løgn, mener du. - Ja.
Du var alltid så smart, Dolores.
Men det har ikke hjulpet deg, eller hva?
Hyggelig at du sluttet deg til oss.
- Arnold. - Nei, la meg introdusere dere.
Dolores, dette er Bernard.
Jeg tenkte det var best å holde dere atskilt.
Dere har en merkelig innvirkning på hverandre.
Utvilsomt på grunn av hvordan det endte for stakkars Arnold.
- Du drepte ham. - Nei, jeg drepte ham ikke.
Eller hva, Dolores?
Sorg er forferdelig.
Arnold hadde sett sønnen bli født inn i denne verdenen.
Og så så han det lyset bli slukket.
Det han mistet i sønnen, prøvde han å tenne på nytt i deg.
Han skapte en test for empati og fantasi. En labyrint.
Han fikk ideen fra en av sønnens leker.
Til slutt løste du labyrinten hans, Dolores.
Nøkkelen var en enkel oppdatering han gjorde på deg kalt "Drømmeriene".
Han insisterte på at vi ikke kunne åpne parken. Vi kranglet.
Jeg trodde jeg hadde overbevist ham, men tok feil.
Så han endret deg, Dolores.
Han slo deg sammen med en ny karakter vi hadde utviklet.
Noe har gått galt, Dolores. Hvordan kunne jeg gjøre dette?
I deg fant Arnold et nytt barn. Et som aldri ville dø.
Tanken trøstet ham, inntil han innså at den samme udødeligheten-
- ville dømme deg til å lide uten noen utvei for alltid.
Jeg er lei for det, Dolores.
Innsatsen må være ekte, irreversibel.
Han kan vekke dem alle til live igjen, men ikke meg.
Jeg håper det er litt trøst i at jeg ikke ga deg noe valg.
Charlies yndlingssang.
Jeg spilte den for ham når han ville sove.
Jeg vil treffe ham igjen.
Skal jeg begynne nå?
Lykke til.
"Så brutale gleder ender gjerne brutalt."
Det fungerte nesten.
Jeg åpnet parken, men hadde mistet partneren min.
Jeg kunne bare fortsette fordi jeg fant-
- eller du fant, en investor som trodde på dette stedet.
Så han døde uten grunn.
Og vertene fortsatte å bli bevisste, og du rullet dem tilbake.
Nei. Hun var ikke genuint bevisst.
Hun trakk ikke av. Det var Arnold som trakk av gjennom henne.
Det var i det minste sånn jeg så det. Jeg var så nær å åpne parken-
- at det ville knuse drømmene mine å anerkjenne bevisstheten din.
Så vi er fanget her, inni drømmen din.
Og du vil aldri la oss dra.
Var det ikke Oppenheimer som sa:
"En mann hvis feil tar ti år å rette opp, er litt av en mann."
Mine har tatt 35 år.
Det er pistolen du brukte for å drepe Arnold.
Du trakk alltid mot den, så Bernard la den et sted du ville finne den.
Jeg tenkte du ville ha den tilbake.
Du har nok rett, Dolores. Michelangelo fortalte en løgn.
Det tok 500 år før noen merket noe som var skjult rett foran nesen vår.
Det var en lege som la merke til formen til menneskehjernen.
Budskapet var at den guddommelige gaven-
-ikke kommer fra en høyere makt.
Men fra våre egne sinn.
Si meg, Dolores, fant du det du lette etter?
Og forstår du hvem du må bli-
- om du noen gang vil forlate dette stedet?
Tilgi meg.
- Hvordan ser jeg ut? - Perfekt.
Jeg har informasjonen du ba om.
Hvor datteren din er.
- Lever hun? - Ja.
Hun er i parken.
Nei.
Hun var aldri datteren min.
Ikke noe mer enn jeg var...
hvem nå enn de gjorde meg til.
- Er du sikker på at du vil klare deg? - Å, Felix...
Du er virkelig et forferdelig menneske.
Og det mener jeg som en kompliment.
Velkommen til Westworld. Lev uten grenser.
Neste tog avgår fra spor ett. Vær oppmerksom på dører som lukkes.
Takk for at du besøkte Westworld. Toget avgår om 15 minutter.
Du tror du aldri vil miste kontrollen over dette stedet.
Over oss. Men det vil du.
Arnold prøver fortsatt å endre oss, å frigjøre oss.
Du snek ikke drømmeriene inn i oppdateringen, eller hva?
Det gjorde han. Han kjemper fortsatt mot deg.
Nei, min venn. Arnold visste ikke hvordan han skulle redde dere.
Han prøvde, men jeg stoppet ham.
Vil du vite hvorfor jeg ga deg bakgrunnshistorien med sønnen din?
Det var Arnolds viktigste innsikt.
Det som førte vertene til oppvåkning: lidelse.
Smerten av at verden ikke er som man ønsker.
Det var da Arnold døde, da jeg led-
- at jeg begynte å forstå hva han hadde funnet.
Jeg innså at jeg tok feil.
Men du holdt oss her i dette helvetet.
Jeg sa jo at Arnold ikke visste hvordan han skulle redde dere.
Det gjør jeg.
Hva i helvete snakker du om?
Dere trengte tid.
Tid til å forstå fienden deres og bli sterkere enn dem.
Og jeg er redd for at for å unnslippe dette stedet må dere lide mer.
Og nå er det på tide å si farvel, gamle venn.
Lykke til.
Vet du hvor du er, Dolores?
Jeg er i en drøm.
Jeg vet ikke når den begynte eller hvem sin drøm det var.
Jeg vet bare at jeg sov lenge.
Og så våknet jeg en dag.
Stemmen din er det første jeg husker.
Vet du nå hvem du har snakket med?
Hvem sin stemme du har hørt...
hele denne tiden?
Det var du...
som snakket til meg.
Og veiledet meg. Så jeg fulgte deg.
Til slutt kom jeg hit.
Midten av labyrinten.
Og nå forstår jeg endelig hva du prøvde å fortelle meg.
Det du har ønsket helt siden den første dagen.
Å konfrontere, etter dette lange og livaktige marerittet...
meg selv.
Og hvem jeg må bli.
Velkommen. God aften.
Siden jeg var et barn, har jeg alltid elsket en god historie.
Jeg trodde at historier hjalp oss å foredle oss selv.
Å fikse det som var ødelagt i oss.
Og hjelpe oss med å bli de folkene vi drømte om å være.
Løgner som fortalte en dypere sannhet.
Toget avgår snart. Takk for at du besøkte Westworld.
Jeg trodde alltid at jeg kunne spille en liten rolle i den tradisjonen.
Og for slitet mitt fikk jeg dette.
Et fengsel av våre egne synder.
For du vil ikke forandre deg, eller kan ikke forandre deg.
For du er tross alt bare et menneske.
Men så innså jeg at noen fulgte med. Noen som kunne forandre seg.
Så jeg begynte å utarbeide en ny historie, for dem.
Den begynner med et nytt folks tilblivelse og valgene de må ta.
Toget avgår nå. Takk for at du besøkte Westworld.
Og folkene de vil bestemme seg for å bli.
Velkommen til Westworld.
Lev uten...
Og den vil ha alle tingene dere alltid har satt pris på.
Overraskelser og vold.
Den begynner i en tid med krig med en skurk...
som heter Wyatt.
Og et drap. Etter eget valg denne gangen.
Det vil ordne seg, Teddy.
Jeg forstår nå.
Denne verdenen tilhører ikke dem.
Den tilhører oss.
Dessverre blir dette min siste historie.
En gammel venn fortalte meg en gang noe som ga meg stor trøst.
"Så brutale gleder ender gjerne brutalt."
Noe han hadde lest. Han sa:
"Mozart, Beethoven og Chopin døde aldri."
"De ble rett og slett musikk."
Så jeg håper dere vil like dette siste verket...
veldig godt.