Episodul 3, Ora culcării
Bunul meu domn, mă întreb cât timp poţi poposi în poiana mea fermecată.
Până acum nu s-a plâns nimeni.
Atunci, domnul meu, de ce pleci aşa în pripă ?
Mai zăboveşte o clipă, să vorbim despre dragostea pe care am trăit-o.
Eşti preabună, doamna mea,
dar sunt foarte istovit şi trebuie să o şterg... să merg acasă.
Dragostea mea nu e de ajuns pentru domnia-ta.
Nu e de ajuns ? E un noroc că încă rezistă.
Mai rămâi, atunci. Vorbeşte-mi.
Învaţă-mă cum să-ţi fiu cea mai arzătoare dorinţă.
Surori gemene ?
Te implor, bunul meu cavaler, mai zăboveşte puţin !
Doamna mea, e ceas târziu
şi trebuie negreşit la castelul meu... am un pat.
Pentru domnia-ta dragostea e o povară de care scapi repede.
Da, scuze pentru asta, dar o poţi lua ca un compliment.
Am să trimit un mesager.
Bunul meu domn, înainte să pleci trebuie să joci un joc.
- Ce joc, doamna mea ? - Jocul acesta, domnul meu...
Niciun bărbat nu poate pleca din poiana mea dacă nu l-a jucat.
- Ce fel de joc e acesta ? - E un joc cu miză.
Dacă domniţa câştigă, cavalerul nu mai poate pleca de lângă ea.
El îşi va părăsi casa, viaţa de până atunci
şi toate celelalte iubiri,
pentru că acesta este jocul...
... cuplărilor.
Şi ce se întâmplă când câştigă cavalerul ?
Nu ştie nimeni.
Fir-ar !
Patrick, aşa faci cu toate femeile ?
Te duci direct acasă ca o rachetă teleghidată ?
Nu s-a plâns nimeni până acum.
- Unde te duci ? - Acasă la mine.
- De ce ? - Acolo locuiesc.
Ne vedem mâine.
Scuze, aşa-mi face mâna de fiecare dată când vorbesc cu o femeie.
Acum ar trebui să stăm împreună, să discutăm, să devenim mai apropiaţi.
Am discutat la început şi ne-am pregătit pentru sex.
Dacă discutăm iar, voi avea impresia că nu realizez nimic.
Lumea discută după sex. E normal. E plăcut.
E mai bine înainte. Aşa are un scop şi conversaţia.
Am ce aştepta. Acum eşti deja goală. Misiune îndeplinită.
Deci tot timpul cât am discutat, tu te gândeai la cum arăt goală ?
Da.
- Am discutat despre datoria Lumii a Treia. - Şi am devenit conştient de bikinii tăi.
- Conştient de ei ? - Aşa, din senin. E un dar.
- Situaţia persoanelor fără adăpost ? - Ciorapii cu bandă.
Patrick, eşti cea mai superficială persoană din lume !
Asta ai zis şi la cină, sutien care se încheie în faţă.
Nu purtam sutien la cină.
Probabil era chelneriţa.
- Te gândeai la ea ? - Îmi pare rău, e un automatism.
- E din cauza uniformei. - Nu purta uniformă.
Înseamnă că mi-am imaginat doar. Şi tu purtai una.
Eu încercam să dezbat valorile liberalismului...
- Şi eram chelneriţă ? - Erai asistentă medicală.
Şi ce făceam ?
Discutai despre vinuri cu o poliţistă şi cu secretara de la stomato.
Cum e în lumea ta, Patrick ?
Ai o privelişte frumoasă şi multe locuri de muncă pentru femei.
- De ce nu rămâi aici ? - Să rămân aici ?
Poţi dormi aici. Nu e nevoie să pleci.
Îmi trebuie haine pentru mâine la lucru.
Am dus la curăţat hainele pe care le-ai lăsat aici data trecută.
Super ! Super, mersi !
Doar că nu e cămaşa pe care aveam de gând să o port mâine.
Şi ce e mai important ? Cămaşa sau eu ?
Da, bine punctat.
Problema e că am o şedinţă importantă la prima oră.
Atunci ar trebui să rămâi aici, e mai aproape de birou.
Da, aşa e, bine punctat din nou.
Ai punctat bine de două ori deja.
- Problema e că... - Ce ?
Am tot stat aici peste noapte în ultimul timp
şi mi-ar plăcea ca azi să...
Să ce ?
Nimic.
Atunci aşa rămâne. Îţi aduc un prosop.
Am nevoie de un aparat de ras. Pentru întâlnirea de mâine.
Un aparat bun, trebuie să mă rad ca lumea.
Nu te teme.
Am eu unul care face faţă la orice.
De ce ?
Dacă ştii cum să-ţi joci cărţile, am să-ţi arăt.
Fir-ar !
- Patrick ? - Da ?
- Pot să te întreb ceva ? - Sigur.
- De ce nu sunteţi mai... - Mai cum ?
- Ce întrebare ciudată ! - Asta am zis şi eu.
Şi ce i-ai spus ?
A zis: Pentru că noi credem că legea este inviolabilă,
pentru că noi cunoaştem sancţiunile de care suntem pasibili
şi pentru că nu avem crăpături în care să ascundem marfa."
Şi ce-a zis ?
Nu am zis nimic de contrabandă, întrebam de ce nu sunteţi mai lipicioşi".
- Aha ! - Da.
Are mai multă logică aşa.
- Crăpături pentru ascuns marfa ?! - Asta îmi stă pe creier.
Şi ar putea să mai stea o perioadă.
Deci de ce nu sunt bărbaţii mai lipicioşi ?
- Aşa-s ei, nu suportă. - Ce anume nu suportă ?
- Păr care te gâdilă ! - Îţi respiră cineva în faţă !
- Transpiri când se lipeşte de tine. - Îţi rămâne doar un colţişor de pat.
Zici că le cresc noi membre pe care le încolăcesc în jurul tău.
E lucru ştiut. Cum stingi lumina, cum încep să-şi extindă noile membre.
Cum faci cea mai mică mişcare,
cum se trezesc şi te întreabă care-i problema.
De fiecare dată !
Problema e că sunt prins sub o caracatiţă sexuală, păroasă şi iscoditoare !
Şi aparent nu e ăsta răspunsul pe care îl aştepta.
O caracatiţă sexuală, păroasă şi iscoditoare ?
Cu crăpături în care ascunde marfa cu care face contrabandă.
Uneori nici Am zis-o în sensul bun" nu mai e destul.
Nu.
Problema e că stau la ea în fiecare noapte, Steve.
Mergem la ea, facem sex,
sex grozav, sex extraordinar, nu mă plâng de sex,
îi dau un opt sau un nouă de fiecare dată,
ceea ce nu pare s-o mulţumească totuşi,
dar apoi nu mai pot să plec acasă.
Indiferent de ce scuză bag,
are mereu un răspuns pregătit, de genul: Nu, rămâi aici !".
Am încercat toate scuzele: Trebuie să ajung devreme la birou",
Am nevoie de alte haine", Trebuie să hrănesc pisica".
Dar nu ai pisică !
Vezi, acum nici de tine nu mai pot scăpa !
Scuze.
- Ideea e că vreau să merg acasă. - Bineînţeles.
Nu mă înţelege greşit, intenţionez să rămân cu ea.
Nu mă gândesc să îi dau papucii.
Şi doar i-am spus şi ei asta.
Dar uneori mi-e dor de patul meu.
Ştiu cum e.
Vreau un pat pe care să îl pot găsi fără să excavez prin perne şi ursuleţi.
De ce fac asta ?
De ce îşi camuflează patul în timpul zilei ?
Încearcă cineva să li-l fure ?
S-a semnalat prezenţa unor hoţi de paturi în zona dvs.
Închideţi toate uşile şi ferestrele
şi clădiţi un teanc mare de moţunache în mijlocul cuverturii."
Ştii ce-mi trebuie, Steve ?
Tu chiar te aştepţi să ghicesc ?
Îmi trebuie o frază magică.
N-aş fi fost nici măcar pe aproape.
Îmi trebuie o frază care începe cu: Trebuie să merg acasă pentru că"
şi se încheie cu mine acasă.
- Patrick, fraza asta nu există ! - Nu-mi spune aşa ceva !
- Vrei să foloseşti astea ? - Da, mersi.
Dar în afară de comparaţia cu caracatiţa şi de toată povestea asta...
Îmi place că spui asta de parcă ar fi o problemă comună.
Eu zic că totul merge grozav.
Super !
Ne ţinem bine.
Intru în panică doar la orele obişnuite,
am depăşit deja toate pragurile principale...
Da, cu siguranţă.
Ce vrei să spui prin Da, cu siguranţă." ?
Doar atât, da" şi cu siguranţă".
Ba nu, te ştiu eu cum eşti.
- Cum sunt ? - Ca Susan.
Întrucât chiar sunt Susan, e greu să-mi dau seama la ce te referi.
Erai toată: Eu sunt Susan cea responsabilă,
ştiu mai bine decât tine, fac o mulţime de liste,
am cel mai obraznic fund din lumea jucăriilor
şi ţopăi pe stradă ca un elf vesel şi zburdalnic."
SCuze !
Am deschis gura şi a ieşit puţin mai mult decât anticipasem.
De unde ai scos elful vesel şi zburdalnic ?
Aşa mi-a venit să zic acum.
Nu am avut timp să caut ceva mai amabil.
Mă sperie modul tău de a gândi.
Trecând peste. Sunt două praguri importante.
- Prima partidă de sex. - Am trecut de asta. Prag depăşit.
M-am întors să verific de câteva ori. Crede-mă, e depăşit.
Iar al doilea, mult mai important, mult mai semnificativ...
Care e ?
Ai să afli singură.
Trebuie să-mi spui !
Cine, eu ? Ajutorul lui Moş Crăciun ?
Susan, elful cel vesel şi zburdalnic ?
I-ai spus despre asta ?
Şi tu ştii de elful zburdalnic ?
Deci aveţi o glumă a voastră în care eu nu sunt implicată !
Ba eşti implicată. Tu eşti fundul.
A sunat mai rău decât trebuia.
- Hai, Susan, am râs şi noi puţin. - La câteva pahare de vin.
Deci după câteva pahare de vin şi câteva glume
devin Susan, elful cel vesel şi zburdalnic ?
N-am zis nimic răutăcios. Am să-ţi trimit versurile.
- Versurile ?! - Da, ţi le trimit prin fax.
E un cântec ?
- De fapt, credeam că le-ai trimis deja. - Dar nu lui Susan.
E un cântec şi l-aţi făcut public ?
Băuserăm cam mult. Era târziu.
Aveam un cântec amuzant şi un fax.
Sunt unele lucruri cu care nu te poţi lupta.
- Cui i le-ai trimis ? - Mai multor persoane.
- Mai multor persoane ? - Nu mai ştiu.
Nu te agita nici tu atât pe tema asta.
Nu mă agit deloc. Nu mă deranjează.
Am simţul umorului.
Doar că nu vreau să mă simt exclusă,
acum că sunt însărcinată şi responsabilă.
Ştii ceva ? Ar trebui să cânţi şi tu cu noi.
Da !
Ne-am distra mult mai bine.
Şi nu ne-ar mai trebui perucile blonde.
- Nu există ! - Am nevoie de fraza asta.
Dacă ar fi existat, am fi ştiut-o. Ar fi fost transmisă din tată în fiu.
Ar fi fost gravată pe pereţii peşterilor preistorice.
Îmi pare rău, Patrick, dar nu !
Dacă te duci la ea şi faceţi sex,
trebuie să execuţi şi o noapte de somn.
Vreau o baie care nu e plină de tot felul de sticluţe.
Vreau mai puţine vaze.
Acum eşti prietenul ei. S-au schimbat regulile.
Tu propui să mergi la ea, să faceţi sex şi apoi să pleci !
Exact !
Nu le place nici când intri într-un restaurant
ca să mergi la baie.
Crede-mă, am încercat să-i explic asta.
Patrick, s-ar putea să te mire asta, dar femeia modernă vrea mai mult.
- Nu ar trebui să ne întoarcem ? - Nu, sigur mai au de gătit.
Cine mai vine la cină ?
- Jane aduce pe cineva. - Pe cine ?
Un tip cu care a ieşit de câteva ori.
Sunt sectoare întregi care corespund definiţiei tale.
E mai bine să nu ştii cum îi cheamă. Te ataşezi degeaba.
- Oliver ? - Da, el.
- Oliver cu librăria SF ? - Da. Cum e ?
Sunt bine ! N-am păţit nimic.
Am subestimat rezistenţa uşii.
Nebunie curată !
Nu-mi cunosc propriile forţe.
- Poftim. - Mersi, amice !
Ce tâmpenii !
- Ochelari de doi bani. - Da, bine.
- De fapt cred că am să-i arunc. - Fă ce vrei.
Tâmpenii de ochelari !
Hei !
Scuze ! N-am vrut.
- Ce faci aici ? - A fost un accident, scuze !
- E un unghi mort acolo. - Ce e ?
Toată zona uşii e predispusă la accidente.
Şi eu tocmai am avut unul.
Eu m-am trezit cu ochelarii tăi în faţă !
Da, scuze, sunt stricaţi.
- E vreo problemă aici ? - Absolut niciuna.
Da, e o problemă !
Încercam să îndepărtez lumea de unghiul mort.
Vă rog să eliberaţi zona din faţa uşii, mulţumesc !
Unghi mort ?
Tipul ăsta a aruncat cu ochelarii în mine.
Erau mulţi oameni în faţa uşii. E normal să se arunce lucruri.
Of, Doamne !
Erau la reduceri. Mereu păţesc aşa.
- Ascultă... - Nu.
OK.
Salut, băieţi !
A fost o victorie clară pentru uşă,
dar pentru o clipă cred că i-ai dat emoţii scaunului.
Mă bucur că am dat de voi aici.
Oliver, îl mai ţii minte pe Patrick.
- Ştii că vin diseară la cină. - Da, foarte bine.
M-a invitat Jane şi pare a fi promiţător.
Mi-a cerut să o duc pe urmă acasă, dar am nevoie de un sfat.
Dacă e vorba de Jane, sfatul meu e să fugi.
Nu e vorba de Jane, ci de mine.
OK.
Ştiţi cât a trecut de când nu am mai făcut sex ?
Doi ani.
- Şapte luni. - Aha.
Au trecut şapte luni de când...
De ce ai zis doi ani ?
Nu ştiu, aşa mi-a venit.
- Sunt şapte luni. - Bine.
Şapte luni e o perioadă lungă.
Şi cred că am căpătat o problemă.
Serios ?
După şapte luni de privare de femei, am atins o nouă etapă.
Ce etapă ?
A început să mi se schimbe corpul. Ca un răspuns la foamete.
- În ce fel se schimbă ? - Mi s-au activat sfârcurile.
Aha !
Ca nişte spioni acoperiţi care au ieşit la suprafaţă la semnal.
Au ieşit la suprafaţă ?
Ce părere aveţi ?
Arată ca două alune.
Nu am mai păţit aşa până acum ! Dar nu pot să-i readuc la normal.
Nici măcar nu-i frig, şi uite ce ridicaţi stau !
Dacă mi-aş da jos cămaşa aş putea jefui o bancă.
- Ai încercat să porţi maiou ? - Da, şi n-a mers.
- De ce nu ? - Îmi plăcea prea mult.
Atunci de ce porţi tricouri aşa strâmte ?
Nu m-am mai putut abţine. Au trecut şapte luni totuşi !
Iar acum voi lua cina cu Jane,
voi încerca să par cât mai relaxat şi mai sigur pe mine
şi voi avea două minierecţii îndreptate spre ea.
Ce mă fac dacă detonează ?
E destul să-mi zâmbească Jane ca să fac paharele ţăndări.
Un foc ! Două focuri ! Toată lumea la pământ !
Am pierdut controlul asupra sfârcurilor !
Pentru omul care a venit la cină !
Mă duc acasă să-mi iau un pulover.
Oliver, stai puţin.
Ai intrat puţin în panică, nu e grav.
Ai intrat doar în panică şi ai nişte sfârcuri cam entuziaste.
Corpul nu suferă mutaţii doar pentru că n-ai făcut sex de doi ani.
Şapte luni.
Aşa e, scuze, şapte luni.
- Ar putea nici să nu observe. - Uită-te la mine.
S-ar putea să-ţi dea geanta când te vede.
În seara asta după cină mă duc acasă.
După cină ! După prima cină pe care aţi dat-o împreună !
Nu se poate.
Steve, uită-te la mine.
Mă duc acasă !
Eu nu vreau, Steve. Trebuie să conduc.
- Unde s-a dus Oliver ? - Avea nevoie de un pulover.
Cum stă treaba cu voi ? Mie mi se pare dulce.
Tuturor li se pare dulce. E adorabil.
E un amestec între un căţeluş şi un retardat.
Îl las să mă ducă acasă diseară.
Crezi că-i o idee bună ?
- Deci nu te-ai hotărât încă ? - Am nevoie de un semn.
OK, e un pulover. Merge.
La naiba !
- Bună, Oliver. - Bună, Jane.
- Sper că ai găsit uşor adresa. - Da, fără nicio problemă.
- Oliver ? - Da, Jane ?
Vrei să-mi spui ceva ?
Am minierecţii.
Doamne, ce târziu e !
A fost o seară minunată.
De ce te-ai ridicat în poziţie de drepţi ?
E frigul de vină !
Am coniac dacă mai vrea cineva un pahar.
Eu nu vreau nimic, nu am băut toată seara pentru că trebuie să conduc.
Vai, am uitat complet !
Am treabă devreme, aşa că trebuie să merg acasă. Îmi pare rău.
- Nu că m-ar deranja, dragule... - Super !
Doar că ţi-am tot pus în pahar.
- Nu am observat. - Nu ? Se mai întâmplă.
Poliţiştii de aici sunt foarte severi. Mai bine nu rişti.
Nu-i nimic, aşa petreci noaptea cu Sally.
- Sunt sigură că sunt şi avantaje. - Evident.
E greu să stabileşti, nu-i aşa,
de la câte pahare nu mai poţi conduce,
dar încă poţi face orice altceva.
Cinci.
- Ar putea să-l ducă Oliver pe Patrick. - Oliver ?
Oliver a venit cu maşina şi nu a băut.
Ai putea să-l duci pe Patrick, nu ?
- Credeam că te duc pe tine. - Sunt în drum.
Poţi să mă laşi pe mine întâi şi apoi pe el.
Aha, înţeleg.
Şi poţi să-ţi iei maşina oricând, nu ?
- Cred că da. - Nu.
Nu îl pot lăsa pe Oliver să îl ducă pe Patrick acasă.
Ar trebui să ocolească mulţi kilometri !
- Nu-i nimic. - Ba e.
- Ba nu e ! - Ba e !
Am putea să-l ducem noi pe Patrick.
- Ba nu puteţi ! - Ba putem !
- Ba nu putem ! - Ba pot !
- Ba nu pot ! - Ba pot !
Te simţi bine ?
Bună.
Ar trebui să ne conduci la uşă.
- Cât de aproape am fost ? - Nu foarte.
Să nu-i spui lui Susan !
- Eu sunt Susan ! - Exact !
Patrick e pe punctul de a pleca.
E timpul să apeşi pe butonul de panică.
Care e butonul de panică ?
Muzica. Muzica îl face să se simtă vinovat.
Când voia Steve să plece, mă asiguram mereu că am muzica potrivită.
Şi am şi o mică propunere.
- Mă duci doar până acasă ! - Am înţeles asta.
Să nu te aştepţi să te invit înăuntru să bem ceva
şi să ajungi în patul meu de parcă ai fi şofer de taxi !
Se simte bine ?
Da, doar că e puţin cam tristă şi cam singură.
Vreau să merg şi eu acasă, măcar o dată.
- Nu mai stau acolo deloc. - Dacă asta-i mai important pentru tine...
Cred că Sally îşi confruntă sentimentele acum
şi încearcă să găsească o cale de a le exprima.
Sunt Susan, elful vesel şi zburdalnic.
Sar în sus şi sar în jos
şi mereu zâmbesc frumos.
Sunt Susan, elful vesel, zâmbăreţ şi săltăreţ.
Eu vorbesc mereu frumos,
însă când mă supăr tare zic: după câte se pare !"
Sunt Susan, elful...
N-am nimic.
Sunt Susan, elful vesel, zâmbăreţ şi săltăreţ.
Nu asta ! All by myself !
Domnul meu, credeam că ai plecat !
Doamna mea, cum puteam să plec
când am descoperit că deţii şi farmece de care nu ştiam ?
Serios ?
Ai putea să devii iar un elf ?
Deci ţi-a plăcut !
Fir-ar !
Traducerea şi adaptarea: alabala