HOBIŢII.
Eisodul 1. Bilbo.
Este posibil să mai existe vreun Hobbit
care nu ştie povestea inelului?
Foarte bine.
O să o spun.
O ultimă dată.
Deci...
după cum bine ştiţi,
elfii au făcut cu mult timp în urmă, în Eregion,
la ordinul lordului întunericului, Sauron,
Inelele Puterii.
Inelele Magice, aşa cum le numim noi.
Au fost multe la fel,
dar Sauron a mai făcut încă un inel,
în secret, pentru a le controla pe toate celelalte,
astfel încât puterea lor a fost legată de acela,
şi ele erau slujitoarele lui.
Când elfii au auzit asta,
şi-au scos inelele.
Şi astfel a început un mare război,
intre Sauron şi elfi.
Elfii au fugit de Sauron
şi au reuşit să salveze trei inele.
Dar restul au căzut în mâinile lui Sauron,
şi le-a împărţit printre oamenii Pământului de Mijloc,
cu intenţia de a-i domina
pe toţi cei cu poftă de putere.
Multe lucruri rele printre bărbaţi şi pitici
au fost cauzate de aceste inele,
şi unul câte unul,
au cedat puterii lui Sauron.
Dar această poveste este una lungă.
Dacă vă spun toată povestea,
am fi încă aici în timp ce primăvara se transformă în iarnă.
Este suficient să spun că,
înaltul rege Gil-Galad,
şi Elendil din Numénors, l-au învins pe Sauron,
şi i-au luat inelul.
Inelul a trecut la Isildur, fiul lui Elendil,
care a căzut în luptă.
Şi inelul a căzut în Râul Mare.
Şi foarte mult timp după aceea,
dar totuşi cu foarte mult timp în urmă,
lângă Râul Mare, trăia un popor ca hobiţii
din care făceau parte doi prieteni, Sméagol şi Déagol.
Într-o zi ei au decis să meargă cu barca la Gladden Fields.
Sméagol cerceta pe lângă ţărm
în timp ce Déagol a rămas în barcă să pescuiască.
Dintr-o dată...
un peşte al naibii de mare i-a tras de cârlig,
şi l-a tras sub apă, chiar la fund.
Acolo a dat drumul firului,
pentru că a văzut ceva strălucitor pe fund.
Ţinându-şi respiraţia, l-a luat
şi a înotat până la mal.
Ce-ai găsit?
Vrei să mi-l dai?
De ce?
Pentru că azi e ziua mea de naştere,
şi îl vreau.
Nu e treaba mea.
În plus, ţi-am dat deja un cadou.
Cel mai scump pe care mi l-am putut permite.
Am găsit acest inel, şi-l voi păstra.
Aşa crezi tu.
Nimeni nu a aflat niciodată de soarta lui Déagol.
Sméagol a ascuns bine cadavrul.
El a început să folosească inelul
în scopurile sale urâte şi înşelătoare.
Şi-a dezvoltat acuitatea vizuală şi auditivă.
Nu e de mirare că a căzut în dizgraţie,
şi în cele din urmă, propriul său popor l-a blestemat,
şi l-a alungat.
El a devenit Gollum.
Preţiosule!
E preţiosul nostru. Noi l-am găsit.
Preţiosule...
PREŢIOSULE!
Istoria comună a lui Bilbo Baggins şi a inelului a început
într-o dimineaţă de aprilie,
în 1341, în conformitate cu calendarul din Shire.
Bilbo a decis, spre propria şi permanentă sa surpriză,
să plece cu Gandalf cel Gri şi 13 regi pitici,
în căutarea unei mari comori.
Marea moştenire
a Regatului de sub Munte.
Călătoria a avut succes,
şi balaurul care păzea comoara, a fost ucis,
dar în timpul călătoriei a existat un incident.
Sus în Munţii Înceţoşaţi,
grupul a fost atacat de orci.
Şi astfel Bilbo a fost separat de grup,
în peşterile orcilor de sub munţi,
şi în mijlocul luptei, s-a lovit la cap şi şi-a pierdut cunoştinţa.
Când a deschis ochii în cele din urmă,
nu ştia dacă erau într-adevăr deschişi,
pentru că întunericul era la fel de negru
ca şi cu ochii închişi.
Vă daţi seama cât de speriat era.
Nu a văzut nimic, nu a auzit nimic,
şi putea simţi numai suprafaţa rece şi stâncoasă.
S-a ridicat puţin, s-a târâit bâjbâindu-şi drumul
până când a găsit peretele coridorului.
În acest fel, s-a târât înainte puţin, până când
brusc, mâna sa a atins ceva mic... şi rece.
Era un mic inel metalic.
Şi acesta a fost punctul de cotitură al vieţii sale
chiar dacă n-a ştiut la momentul respectiv.
A băgat inelul în buzunar fără să se mai gândească.
Nu i-a putut găsi nicio utilizare atunci.
După aceea s-a aşezat pe o stânca rece
şi a căzut în disperare profundă pentru o perioadă lungă de timp.
S-a căutat prin buzunare.
Mâna lui a atins o sabie mică.
A scos-o
şi a început să strălucească cu o lumină palidă, în faţa ochilor săi.
Pentru că era o sabie a elfilor, Sting.
Călita în Gondolin pentru toate războaiele alea cu orcile,
despre care atât de multe cântece povestesc.
A început să se simtă puţin mai bine
aşa că a continuat să meargă.
Măi, măi, ce am găsit preţiosule? Preţiosule!
O gustare delicioasă, în sfârşit.
Cine eşti?
Ce vrei?
Sunt Bilbo Baggins, domnule.
"Domnule".
Am fost separat de pitici şi de Gandalf.
Nu ştiu unde mă aflu, şi nu-mi pasă, atâta timp cât pot ieşi afară!
- Ce are în mâna? - O sabie.
Călită în Gondolin.
Poate ne aşezăm să discutăm puţin.
I-ar place nişte ghicitori, i-ar place, preţiosule,
iar place, sau ce i-ar place?
Sigur, de ce nu. Întrebă tu primul.
Ce are rădăcini pe care nu le vede nimeni, este mai înalt decât copacii,
se înalţă, şi totuşi nu creşte niciodată?
E uşor. E un munte.
A ghicit foarte abil, aşa-i preţiosule?
Foarte abil, într-adevăr.
Domnul e un foarte bun adversar,
dacă acceptă provocarea, sau n-o acceptă?
Vezi tu, noi întrebăm primii, da, preţiosule?
Şi dacă nu ştie îl mâncăm.
Şi dacă el întreabă şi noi nu ştim,
atunci îi dăm orice doreşte.
Am putea, de exemplu... să-i arătăm calea de ieşire.
Ne-am înţeles.
Treizeci de cai albi pe un deal roşu.
Mai întâi muşcă,
apoi lăsă urme,
apoi stau nemişcaţi.
Uşor, uşor, uşor, uşor, UŞOR!
Joacă de copii. Dinţii! Dinţii, desigur!
Urlă fără glas, flutură fără aripi,
muşcă fără dinţi, bolboroseşte fără gură.
E, e, e uşor, este...
"Uşor".
Vântul! Vântul, desigur!
Un ochi într-un chip albastru,
a văzut un ochi într-un chip verde.
"Ochiul ăsta e că ochiul ăla," a spus primul ochi,
"dar într-un loc de jos, nu într-un loc înalt."
Este, desigur, soarele!
Şi o margaretă!
Dar ce zici de asta:
nu poate fi văzut, nu poate fi simţit,
nu poate fi auzit, nu poate fi mirosit,
se află în spatele stelelor şi sub dealuri,
şi găuri goale umple,
vine primul şi urmează după,
termină viaţa, ucide râsul.
Întunericul.
O cutie fără balamale, cheie sau capac,
şi totuşi înăuntru comoară de aur ascunde.
- Comoară? - Comoară.
Ceva preţios?
- Preţios? - Da, da.
Ei bine?
Ce este?
Răspunsul corect nu este un ceainic ce fierbe,
cum se pare.
Dă-mi un pic de timp...
Preţios, preţios, preţios...
Adică: ouă.
Dar ce zici de asta:
acest lucru devorează toate lucrurile:
păsări, fiare, copaci, flori.
Roade fier, muşcă oţelul,
macină pietre tari la masă.
Ucide regele, ruinează oraşul,
şi doboară la pământ munţii înalţi.
Balaurul Smaug?
Hoardele orcilor?
Dacă nu ştie îl mâncăm, îl mâncăm, preţiosule.
- Omul? - Nu un om, nu!
Mai dă-mi puţin timp... timp...
Asta e, e timpul!
Acum pune o singură întrebare,
ultima întrebare, întrebarea supremă!
Ce am în buzunar?
Ce? Ce e în buzunarul meu?
"Ce am în buzunar?"
Dar asta nu este corect!
Nu ne interesează ce are în buzunarele sale murdare!
Ce am în buzunar?
Bine.
Avem trei încercări, atunci.
Foarte bine. Prima?
- Mâinile. - Greşit.
- Cuţit. - Greşit. A treia şi ultima?
Haide, aştept. Timpul se scurge.
O bucată de sfoară, sau nimic!
Ambele greşite. Ai pierdut.
Ei bine?
Cum rămâne cu promisiunea? Vreau să ies afară.
Trebuie să-mi arăţi calea de ieşire.
Doamne. I-am promis lui Baggins aşa ceva?
Poate că da, poate că nu,
pentru că nu ne amintim prea bine.
Dar ne gândim cu adevărat,
ce poate avea în buzunare,
da, la asta ne gândim.
Nu contează, o promisiune este o promisiune.
Atât de plin de ură,
atât de nerăbdător.
Ascultă acum, "prietene",
nu poţi merge pur şi simplu spre ieşire,
trebuie mai întâi să avem ceva "la îndemână",
astfel încât să fie "în siguranţă",
ca să mergem prin coridorul ăla, da?
Bine, dar grăbeşte-te.
Da, da! Ne grăbim!
Acum avem nevoie de preţiosul nostru, preţiosul!
Unde este? Unde este? A dispărut!
- Care-i problema? - Preţiosule! Preţiosule!
Ce-ai pierdut?
Nu trebuie să întrebe. Nu e treaba lui.
Nu ştim unde este...
Nici eu nu ştiu unde mă aflu. Ieşi de acolo!
Condu-mă. Am câştigat. Mi-ai promis.
Nu ai ştiut ultima întrebare.
Ultima întrebare...
Ce are în buzunarele lui murdare?
Vrem să ştim ce are în buzunarele sale!
Mai întâi trebuie să spună ce are în buzunare!
Răspunsurile se ghicesc, nu se spun.
În plus, eu am întrebat primul ce ai pierdut.
Ce are în buzunarele sale?
Să vedem...
PREŢIOSUL!
Preţiosul! Preţiosul!
Împuţitul de Baggins! A dispărut!
A găsit preţiosul nostru! L-a furat!
Nu va scăpa. Îl vom găsi.
Baggins!
Mizerabile, împuţitule Baggins!
PREŢIOSULE!
Şi aşa şi-a găsit acel inel drumul aici.
El a schimbat radical modul nostru paşnic de viaţă.
Dar reţineţi,
că deşi Bilbo a fost tentat să-l omoare pe Gollum atunci,
mila i-a reţinut mâna.
Chiar dacă el a păstrat inelul,
în care-şi pusese speranţele,
nu l-a folosit pentru a ucide
acea creatură vulnerabilă şi mizerabilă.
Ei bine... asta e tot.
- Dar n-ai spus niciun cuvânt despre Frodo. - Da.
Vremea lui va veni destul de repede.