Nu din nou. Trebuie să mă întorc la serviciu.
- Sau ce, te concediezi singură? - Ce bine e...
Termină. Mă duc jos.
Pe scări.
Cobor.
Am de vândut obiecte de artă.
Parcă ziceai că arta de calitate se vinde singură.
Dacă sunt aşa irezistibilă, de ce nu m-ai mai sunat de la Ziua Muncii?
Îmi amintesc de East Hampton. Ce bine ne-am distrat.
Nu vreau să-ţi spun ce nebunie e în viaţa mea acum.
De ce? Ce se întâmplă?
Ştii, ai dreptate.
Poate ar trebui să te întorci la serviciu.
Bine.
O să mă suni? Înainte de Ziua Muncii de anul viitor?
Sigur.
Mincinosule!
- Salut. - Salut. Unde-ai fost?
Am stat de vorbă cu proprietara galeriei.
- Zău? - Da.
Cred că a fost o conversaţie foarte intimă. Vezi că ai...
- Mulţumesc. - Uită-te aici.
Câtă energie, câtă fluiditate.
Scuze, scuze, mă scuzaţi. Ascultaţi-mă.
Eu sunt. Eu sunt artistul. Asta-i a mea.
Sunt Charlie Reinhardt. Încântat. Tot ce-ai zis e foarte corect.
L-am făcut dintr-o dată. Nu mi-am ridicat pixul de pe pânză decât o dată
sau poate de două ori sau de trei ori. Cred că de trei ori,
până am terminat desenul şi e incredibil. Vă interesează?
Da, s-ar putea. Am un perete mare care e gol.
Posibil. Mă bucur că te-am cunoscut, Charlie. Sunt dr. Ed Morris, el e dr. Holt.
- Bună. - Salve! Ca la tun. Ce mai tun!
Nu-mi vine să cred. Jayne, vino puţin. Ed vrea să-mi cumpere desenul cu New York.
E prima lui expoziţie. Deja a vândut şase bucăţi.
Da...e nemaipomenit, chiar ar trebui, Ed.
Trebuie să faci ceva pentru mine. Promite-mi că îl iei acasă.
Acasă la tine.
Fiindcă ce vezi aici sunt eu, frate. Eu sunt.
Sunt sinapsele mele care izbucnesc ca artificiile de ziua naţională.
Dă-mi oboseala ta, frate, dă-mi sărăcia ta, dă-mi dezordinea universală. Poţi?
Termină, dragă. E doar un desen. Nu-ţi adoptă copilul.
Charlie? Te simţi bine?
Nu...da. Mă simt bine, bine.
E o seară...e cea mai tare seară din viaţa mea şi e copleşitor totul.
Sunt copleşit, mai am şi vreo 32 de mineri care sapă cu picamărul în capul meu.
- Sunt medic. Pot să mă uit la ochii tăi? - Sigur, dă-i drumul.
Dar nu mă pune să întorc capul şi să tuşesc.
Ai des astfel de migrene?
E preţul plătit fiindcă stau întruna în fum.
Ştii ce vreau să zic? Nici nu mănânc. Uit să mănânc. Nici nu dorm.
- Ai grijă de tine. - Nu pot. Îmi vin în minte imaginile şi...
mi se sparg cumva imaginile în minte, ştii? Trebuie să le dau afară, fiindcă au început
şi de atunci tot vin în valuri.
- Au început dintr-o dată? - Da, acum câteva luni mi-au venit.
Toate desenele alea le-ai făcut în doar câteva luni?
Alea le-am făcut în câteva săptămâni. Mai am acasă tone.
Mereu m-am crezut artist, dar niciodată n-am fost destul de bun.
Acum sunt destul de bun. Am lucrat la DMV.
"Stai acolo, acoperă-ţi ochiul drept cu palma".
"F, T, P, T, M, Z."
Te rog să mă cauţi la cabinet cât de repede.
Charlie? Vii?
- Da, vin imediat. - Bine.
Mă suni, bine?
Da. Nu, mă simt bine. Nu, mi-e bine.
Mersi că-ţi faci griji pentru mine. Eşti un om bun. Mersi.
Vezi să nu calci în vomă.
Clinica Sanando, cu ce vă pot ajuta? Mamă, sună-mă pe celular.
Mă scuzaţi...
Mersi că te-ai oferit voluntară, Christina. Aveam nevoie de ajutor.
Am zi liberă. Mai bine aici decât pe net căutând pantofi vegetarieni. De purtat.
Ce faci aici, Christina?
- Îl ajut pe Zeke. - Zău?
Şi restul personalului.
Doamne, Michael, era să uit. La mulţi ani!
Lasă...
- De când eşti aşa ţâfnos de ziua ta? - Am vreun pacient?
În cabinetul 1.
Cu plăcere, dr. Holt.
N-o lua personal. E prost dispus azi.
- Mă scuzaţi... - Ia un loc şi ne ocupăm imediat de tine.
- Nu mă simt bine... - Trebuie să stai la coadă.
- Să vină un medic! - Copilul meu!
O ţin eu. Caut-o pe dr. Kate!
Cum te cheamă, draga mea?
- Maribel. - Ţi s-a rupt apa, Maribel,
eşti dilatată la maxim, apare creştetul copilului.
- E de rău? - Nu, înseamnă că vei naşte.
- Chiar acum. - Nu, nu, nu, mi-e frică!
Ascultă-mă. Organismul tău ştie foarte bine ce să facă.
- Respiră mai departe. - Vreau medicamente!
E prea târziu pentru asta. Vei naşte în stil tradiţional.
- Vreau să merg la baie. - Copilul e deja angajat pe canal.
- Respiră când ai contracţii şi împinge! - Nu pot.
Ba poţi. Eşti gata? Unu, doi, trei. Împinge!
Bun. I-a ieşit capul. Încă o dată. Respiră adânc.
Împinge!
- E băiat. - Băiat?
Părul lui...e exact ca la Lucky al meu.
- Are un ţipăt puternic. - Du-l în cabinetul 1.
Curăţă-l, cântăreşte-l şi scrie-i scorul Apgar.
- Felicitări. - Unde-l duce?
În sala de lângă. Îl va curăţa,
apoi ţi-l aduce înapoi să-l alăptezi.
- Câţi ani ai, Maribel? - 16.
Vrei să chem pe cineva? Pe mama ta?
- Pe tatăl copilului, poate? - N-are tată.
Odihneşte-te puţin, bine? Vom avea noi grijă de tine şi de copil.
Am auzit că ai adus pe lume un copil. Felicitări!
Mersi. A durat ceva...
- Toată lumea e bine? - Da, copilul e bine.
Mama va avea nevoie de ajutor. E minoră şi nu cred
că a avut îngrijire prenatală. N-are nici familie.
- Bine, vorbesc eu la adăpostul nostru. - Super.
- Vrei să vezi copilul? - Da.
- Mă gândeam să ajut, fiindcă sunt mamă. - Sigur.
- E o dulceaţă. - Şi e mare. 4 kile în cap.
S-a născut cu păr pe cap, e brunet.
- Haide. - Mulţumesc.
Acum mergem la mama să-i spunem ce dor ne-a fost de ea, da?
Să-i spunem ce planuri mari ai tu şi cum vei schimba lumea.
- Fiul tău vrea să mănânce. - Unde-a plecat mama?
Nu ştiu. Era aici.
- Michael, ai văzut o adolescentă plecând? - Nu. Ai pierdut pe cineva?
Da, pe mama copilului.
UN OM ÎNZESTRAT Sezonul 1 Episodul 11
Traducerea: Andrada2003-BlackAmber/SubTeam pentru www.subs.ro
Comentarii pe www.tvblog.ro Thanks to www.addic7ed.com
- Cum se descurcă? - E rezistent.
Bun. Am plecat.
- Aşa de repede? - Nu vrei să vezi bebeluşul?
Îl văd. E un bebeluş.
Nu pot să cred că mama lui l-a abandonat aici.
Maribel era foarte speriată.
Sper s-o găsească Autumn. A plecat fără să elimine placenta
şi poate avea probleme.
Ce liniştit e! Parcă trebuia să se nască aici.
Autumn a căutat prin zonă, nici urmă de mamă.
- Poate plănuise să-l lase aici. - Va avea probleme cu poliţia?
Nu. Clinicile şi staţiile de pompieri au regim special.
Mamele au la dispoziţie 30 de zile după naştere să lase copiii aici.
- Şi ce se va întâmpla acum cu el? - Va ajunge la orfelinat.
Asta dacă nu găsim un membru al familiei care să-l vrea.
- Cine nu l-ar vrea? E perfect. - Să văd dacă avem numele lui Maribel.
N-o voia pe maică-sa, dar poate mai e cineva, o mătuşă, bunica...
Îl ţin eu în braţe până aflaţi voi cum stă treaba.
Aşa facem.
Ia uită-te! Tot cu el eşti, mămico.
S-a născut într-o zi specială.
Azi e ziua lui Michael.
Fratele tău e capricorn. Asta explică multe.
- Ştiu. Încăpăţânarea... - Şi toanele.
Nu-ţi face griji, micuţule. Vei fi bine.
Capricornii sunt născuţi pentru a conduce.
Printre vedetele născute azi se numără Al Capone, păpuşarul Shari Lewis
şi inegalabilul Muhammad Ali.
Nu, destul!
Ştiu. Ţi-e ciudă că nu te-au pomenit şi pe tine printre vedetele născute azi.
Ce bine mă cunoşti.
- Eşti bine? - De ce n-aş fi?
Când ne-am cunoscut, mi-ai zis:
"N-o să apuci să te plictiseşti de mine. Voi muri la 38 de ani, ca şi tata."
N-am zis aşa ceva.
Da, era vorba de fostul meu soţ Michael.
Tata a fost un beţivan care şi-a distrus ficatul.
Eu nu-s aşa.
Dar o parte din tine încă mai crede că ăsta ţi-e destinul, nu?
Foloseşte-te de asta. Accept-o.
Trăieşte de parcă ar fi ultimul tău an pe lume.
Poate ţi se va întâmpla ceva minunat.
Te pot lăsa pe undeva în drum? La cimitir, de exemplu?
Ţi-aş da raportul, dar m-a răpit. N-am voie să mă mişc.
Mă bucur că aţi venit, dr. Holt. Mă mai ţineţi minte? Charlie Reinhardt.
Ştiţi de minerii ăia din capul meu? Au revenit şi şi-au adus şi amicii.
Îţi fac un RMN să vedem despre ce e vorba.
Rita, Mona Lisa mea, Pieta a mea, asta-i pentru tine.
Să-l expui undeva. Într-un loc deosebit.
Într-o zi, poate va valora o căruţă de bani.
Nu-i rău.
- Ăsta-i lobul temporal al creierului. - Bine.
Asta de aici...
- N-ar trebui să fie aici. - De ce nu? E frumoasă.
Ia uitaţi-vă. Zici că-i...zici că-i...
- O planetă. - Charlie...
Zău, zici că-i Marte.
- Charlie. - Nu, Pluto.
- Pluto nu mai e planetă. - E o tumoră.
O tumoră pe lobul temporal stâng.
E destul de mică, deci posibil să nu fie malignă.
Dar explică migrenele şi supra stimularea cerebrală.
Presiunea aplicată pe emisfera stângă pare să fi produs dezinhibiţie vizuală.
Ceea ce-ţi exacerbează dorinţa de a picta şi a desena.
Am bănuit ceva aseară, dar RMN mi-a confirmat.
Dă puţin înapoi, dă înapoi. Stai aşa.
Vrei să spui că...
Felul în care văd lucrurile, ceea ce văd,
felul cum aud, cum gust, cum miros, culorile, imaginile,
se datorează ei?
Tumorii?
Doamne, e uluitor.
Mulţumită ei.
Mulţumesc, tumora mea.
Aş vrea s-o operez cât mai repede.
- Cât e încă mică şi uşor de scos. - Ar mai fi şi alte opţiuni.
Opţiuni? Ce opţiuni? Care-ar mai fi opţiunile?
Câte ar fi? De unde să ştim care din ele? Ce-o să facem? Roshambo? Ini-mini?
În condiţiile astea, operaţia e cea mai bună variantă.
Ar trebui să discuţi cu soţia ta înainte de a lua o hotărâre.
Aşa-i. O rog pe asistentă s-o sune şi s-o cheme.
Hai să-ţi facem nişte analize preliminare, să nu mai pierdem vremea.
Am verificat fiecare Maribel din dosar, dar n-am găsit-o.
Poate nici nu ne-a dat numele real.
Trebuie să sun la asistenţa socială să ne trimită pe cineva pentru copil.
Mai aşteaptă puţin. Poate îi găsim tatăl.
- Dacă nu ştie ce să facă cu un nou-născut? - Poate se implică părinţii lui.
Nu-i treaba noastră să-i găsim familia. O va face asistenţa socială.
Până atunci, va fi prea târziu. Va ajunge în orfelinat şi ştii cum e.
- Va fi plimbat pe la părinţi adoptivi. - Nu-mi spune mie cum funcţionează.
Ce se întâmplă aici?
Vreau să găsesc tatăl înainte să trimitem copilul la orfelinat.
- Ai vreo pistă? - Una singură.
Când l-a născut, Maribel a zis că "seamănă cu Lucky".
Ce-i?
Am avut ca pacient un băiat din cartier, Luis Morales, i se spunea Lucky.
Are cam aceeaşi vârstă. Şi era brunet ca şi bebeluşul.
Uite aici.
Avem ceva?
N-are telefon, dar locuieşte cu mama lui la câteva cvartale de clinică.
- Vrei să faci o vizită la domiciliu? - Am plecat.
- Christina mi l-a prezentat pe copil. - Nu-l ştii dintr-o viaţă anterioară?
Nu. Dar e un suflet bătrân. Aş vrea să-l binecuvântez de bun-venit.
Sigur, de ce nu?
Vom începe prin a folosi aceste petale,
să insufle dragostea, sprijinul şi speranţa noastră
în inima acestui copil minunat.
Vrem să-i urăm bun-venit pe lume
acestui suflet nou.
E strămoşul nostru, renăscut într-un moment perfect.
Mă bucur că faceţi asta. Va avea nevoie de tot ajutorul din lume.
- Nu l-ai găsit pe tată? - Mai bine aprinde încă o lumânare.
Lucky Morales e mort.
A fost ucis acum cinci luni în staţia de autobuz, când împlinea 16 ani.
- Fir-ar să fie. - Îmi pare rău, Zeke.
Era foarte haios. Mă tachina despre obsesia mea cu benzile desenate.
Îmi spunea "Zeke tocilarul".
- Ştia că iubita lui era gravidă? - Amicii spun că era speriat, dar bucuros.
Voia să fie mai bun decât tatăl său care i-a părăsit când era el mic.
- Ai vorbit cu mama lui? - S-a mutat după moartea lui Lucky.
Cecelia Gonzales. Şi ea a fost pacientă. Îi scot imediat dosarul.
Dacă ea e bunica...
O s-o găsesc imediat după ce mă eliberez.
Catifea roşie, ciocolată sau cremă de vanilie?
Toate sunt bune. De ce?
E ziua lui Michael. Şampania şi tortul la ora 17.
- Ţi-am spus de ieri. - Nu cred.
Stăteai exact aici.
Ţi-am zis să nu programezi pe nimeni la ora 17,
i-am spus lui Michael că are o consultaţie ca să fie liber, iar tu ai zis că nu pare
genul căruia să-i placă petrecerile. Şi ţi-am zis că oricum va avea tort.
Îţi aminteşti?
- Catifea roşie. - Aşa să fie.
Mă scuzaţi, sunt Jayne Reinhardt. Am venit la soţul meu, Charlie.
Dr. Holt vă va primi imediat.
Bună, Jayne, ne-am întâlnit aseară la galerie. Sunt dr. Morris.
- Da, aşa-i. - Sunt neuropsihiatru aici.
Unde-i Charlie? - I se fac nişte analize.
- Putem sta de vorbă o clipă? - Sigur.
Ştiam eu că-i prea frumos să fie adevărat.
Ştiam că ceva nu-i în regulă în felul în care s-a schimbat. Brusc, complet.
- Trebuie să-l operaţi? - E una din variante.
Sau îi putem face câte un RMN la trei luni, să vedem dacă nu creşte tumora.
Are şi şansa să nu crească. I-am putea da nortriptilină pentru migrene.
Chiar?
La genul acesta de tumoră, aş recomanda o abordare de genul "stăm şi aşteptăm".
Asta-i părerea ta, dr. Morris. Doamnă Reinhardt?
- Jayne, vă rog. - Vino cu mine.
- Să vin şi eu? - Nu, mersi. Pe aici.
Dacă-i scoateţi tumora, înseamnă că toată magia, toată inspiraţia...
- Toate astea vor dispărea? - Nu ştiu, dar măcar va fi în viaţă.
- Eu îţi dau veşti bune. - Nu înţelegeţi.
Când ne-am căsătorit, acum... vreo zece ani, în aprilie,
Charlie era ca iluminat. Desena tot timpul,
încerca să le vândă. Erau în general benzi desenate.
Mereu era refuzat. Până la urmă, i-am spus
"dragul meu, trebuie să mai faci şi altceva".
A fost groaznic, dar îl iubeam suficient cât să fiu rea.
A lăsat creioanele şi şi-a găsit o slujbă, dar era plictisit şi trist.
Deja nu ne mai înţelegeam prea bine.
Parcă se uita la mine şi-şi vedea ratarea.
Apoi, dintr-o dată, a început să deseneze din nou.
Acum însă era altceva. Desenele erau superbe
şi galeria s-a oferit să-l reprezinte.
De-asta nu sar în sus de bucurie la gândul că s-ar putea să piardă totul.
Bine.
Dar, dacă nu scoatem tumora şi va creşte în continuare,
soţul tău şi-ar putea pierde capacităţile motorii. N-ar mai putea vorbi.
S-ar putea înfăşura în jurul creierului şi va deveni inoperabilă.
Sau poate nu va face nimic. Aşa a zis dr. Morris.
Vrei să-i rişti viaţa? Soţul tău poate muri.
Ar putea trăi în continuare şi totuşi să fie mort.
Cred că e foarte speriat. Pot să-l văd?
- Îţi baţi joc de mine? - Stai aşa, frate, nu-i gata încă.
- N-am terminat. - Ba da.
Nu, nu, nu, nu-i gata încă.
Uită-te, iubito. Ce crezi? Ce zici? O să-l vrea galeria?
Dr. Holt, plătim zugrăveala.
Nu, nu, nu... ce tot spui?
Am mult de parcurs. Unde mi-e caietul de schiţe?
- Am altele de făcut. Să scot altele. - Charlie, opreşte-te.
- Trebuie s-o scot. - Trebuie să vorbim cu dr. Holt.
Nu pot, nu pot, nu pot. Trebuie s-o scot.
- Charlie...te rog. - Nu acum, nu pot, nu acum.
Trebuie s-o scot.
- Iubitule, trebuie să vorbim despre... - Ştiu, ştiu, tumora, tumora.
Ştiu. La început m-a speriat.
Dar am desenat-o. Am schiţat-o acolo ca s-o pot înţelege
şi acum nu-mi mai e frică. Vreau s-o scoţi.
Vreau să-mi scoţi tumora. Dr. Holt, vreau să iei penseta
şi să scoţi bâzâitul! Ca la operaţie.
Vreau să înţelegi că după operaţie, ceva din exuberanţa
din ultimele luni s-ar putea să dispară.
Nu mi se va întâmpla, deoarece sunt ceea ce sunt, dr. Holt.
Şi eu am făcut desenul acela. Şi asta n-o să dispară, o ştii.
Mă înţelegi acum? Priveşte-mă. Dr. Holt, ascultă-mă.
Va fi bine. Fiindcă trebuie să rămân în viaţă să termin opera.
Şi pentru iubita mea. Scoate-o.
Scoate-o. Va fi bine.
Jayne? Pot să-l operez după-amiază dacă vrei.
Bine. Să facem operaţia, aşa cum spune Charlie.
Bine.
Dacă mama lui Lucky nu ia copilul,
trebuie să chem asistenţa socială să-l ia.
- Mai aşteaptă. - Eu sunt asistenta socială.
E slujba mea în joc.
Îmi asum responsabilitatea pentru ţinerea copilului aici.
E decizia mea, acum e slujba mea în joc.
- Atenţie. - Mulţumesc Domnului că te-ai întors.
- Ajutaţi-mă. - Ajută-mă s-o duc în cabinet.
Are febră mare. Vreau două probe microbiologice.
- Îi pun perfuzia. - Îmi pare rău.
- Am fugit. - Nu-i nimic, bine că te-ai întors.
Putem să te ajutăm. Ce s-a întâmplat după ce-ai plecat?
M-am dus în parc şi a început să iasă.
- A durut. - A fost placenta.
- Ai sângerat după aceea? - Puţin, dar n-a trecut prin haine.
Am să-ţi dau un medicament numit oxitocină.
Va contracta uterul şi ar trebui să-ţi revii.
- Copilul meu e tot aici? - Da, e foarte bine.
Aş vrea să îl îngrijesc, dar nu am unde să locuiesc.
- Stai pe stradă? - Ce se va întâmpla cu copilul meu?
Îi vom găsi un cămin bun.
A trebuit să mă mut. Fantoma lui era în fiecare cameră.
Lucky te-a plăcut mereu, dr. Zeke.
Nu era deloc speriat când trebuia să vină la clinică.
Cred că iubita lui a venit azi la noi.
- O cunoaşteţi pe Maribel? - Nu mi-a plăcut. A fugit de acasă.
- De ce ai fugit de acasă? - Tatăl meu vitreg...mă hărţuia.
- A devenit foarte rău. - I-ai spus mamei tale?
A zis că sunt mincinoasă. Am fugit cu aproape doi ani în urmă.
Apoi l-am întâlnit pe Lucky în parc.
A fost dragoste la prima vedere.
- Aţi păţit-o vreodată? - Da.
Lucky urma să-şi găsească serviciu şi să aibă grijă de mine şi de copil.
Când a fost ucis, eu am plâns şi am plâns...
Nici nu credeam că am atâtea lacrimi în mine.
Ştiaţi că Maribel e însărcinată?
Nu, n-am ştiut.
A născut copilul azi la clinică
şi apoi a fugit. A lăsat copilul acolo.
Normal. Ce legătură are cu fiul meu?
E băiat. Când s-a născut, Maribel a spus că e exact ca Lucky.
N-are nicio importanţă. Ea nu e bună de nimic.
Nici măcar nu vreţi să vedeţi copilul?
- Cred că trebuie să pleci. - Seamănă foarte mult.
Îmi doresc să nu fi venit.
Inima mea e frântă şi voi vreţi să reînviaţi totul!
Ieşi. Acum.
Aud că l-ai convins pe Charlie să se opereze.
El şi soţia au luat o decizie în cunoştinţă de cauză.
Nu pot să nu mă gândesc că ar fi putut trăi toată viaţa
într-o ignoranţă binecuvântată dacă noi n-am fi pus mâna pe el.
Ce fel de psihiatru susţine negarea ca mijloc de a lupta cu boala?
E-Mo, ştii ce i-ar strica într-adevăr cheful de viaţă?
- Să moară. - Ce spui de faptul că...
vei lucra exact aici, în zona Wernicke?
S-ar putea trezi cu afazie. Să facă atac cerebral.
- Să nu se trezească după anestezie. - N-o să păţească nimic.
- Datorită marelui tău talent? - Exact.
Şi dacă ţi l-ar lua cineva?
Ţi l-ar smulge pur şi simplu, poate fără să fie nevoie?
Chiar mă compari cu Charlie? Să-ţi spun ceva...darul meu vine
după ani întregi de studii şi practică şi alte studii
şi muncind pe brânci să fiu cât de bun se poate.
Charlie e aşa cum e fiindcă un fascicul de celule a început să se multiplice
şi să se dividă fără control.
Vorbesc cu el ca să ştie în ce se bagă.
Dacă mai vorbeşti cu el sau cu soţia lui, vei fi concediat.
Charlie Reinhardt prezenta facilitate funcţională paradoxală,
s-a efectuat rezecţia totală a unui gliom cu grad scăzut.
Ador când vorbeşti despre creier. Mă bucur că n-ai murit încă.
Hemoragia estimativă...
o sută cmc de la un cheag pe sinusul transvers sigmoid,
dar toate semnele vitale sunt stabile.
Frumos. Cineva ţi-a trimis flori de ziua ta.
- Cine...Rita, Christina? - Nu ştiu, n-am găsit carte de vizită.
O admiratoare secretă.
Mereu mi-a plăcut floarea-soarelui. E atât de veselă.
- Cred că sunt de la mama. - Mama ta? De ce crezi?
Când aveam cinci ani, m-am dus în curtea vecinului
şi am cules toată floarea-soarelui.
Le-am cam smuls, de fapt, dar le-am dăruit mamei.
Credeam că se numeşte "floarea-fiului".
Ei i s-a părut amuzant şi a devenit o chestie a noastră.
Dar a fost cu mult timp în urmă.
Poate că se mai gândeşte la mine.
Nu eşti bântuit numai de mine azi,
ci şi de părinţii tăi.
Adevărată petrecere, ce mai.
Iat-o şi pe cealaltă mămică.
Kate e la telefon. N-au medici şi întreabă
dacă poţi face câteva ore acolo. Dar ai o consultaţie la ora 17:00.
E importantă? Aş vrea să plec după-amiază.
O reprogramez.
- Ai găsit-o pe bunică? - Da, dar n-avem noroc.
Suferă, dă vina pe fată pentru moartea lui Lucky.
N-o interesează copilul. Aud că lui Maribel nu-i e prea bine.
Uterul e atonic, nu se contractă.
Oxitocina n-o ajută. Încerc un masaj manual.
Am un pacient. Vin mai târziu să văd ce face.
Bine.
Maribel, am să-ţi masez puţin uterul.
Nu va fi plăcut, dar va opri hemoragia.
Lucky n-a trăit. Eu de ce-ar trebui să trăiesc?
- Nici nu pot avea grijă de copil. - Copilul tău va fi foarte bine.
Acum trebuie să avem grijă de tine.
Copilul e tot aici?
Da, l-am ţinut în braţe toată ziua. E o scumpete.
- Trebuie să-l ia asistenţa socială. - Ne ocupăm de asta.
- Care noi? - Autumn, Kate, Zeke şi eu.
Te comporţi de parcă suntem în liceu şi nu mă laşi să stau cu prietenii tăi.
Nu sunt prietenii mei, sunt colegii mei.
Michael, vreau să iau copilul în îngrijire.
Glumeşti.
Anton zicea că Universul aduce oameni în viaţa noastră cu un motiv.
Ţi-e destul de greu să ai grijă de tine şi de Milo.
Simt deja o legătură cu micuţul.
- S-a născut chiar de ziua ta. - Şi ce?
- Cred că trebuie să-l ţii în braţe. - Nu.
Bine, bine, înţeleg.
Copilul reînvie multe lucruri urâte pentru noi doi.
Mama lui l-a abandonat exact cum a făcut a noastră.
Am nevoie de tine. S-a întors mama cu o uşoară infecţie postnatală.
- Şi acum are hemoragie. - De ce n-ai chemat salvarea?
- Nu puteam să ştiu de hemoragie. - Eşti prea ataşată de pacienţi.
- Copilul trebuia luat azi dimineaţă. - Ştii cum lucrează sistemul?
- Am avut un pacient cu inaniţie. - Crezi că familia copilului va fi altfel?
- Presupui că-i poţi ajuta pe toţi. - Hemoragia creşte, tensiunea scade.
- Trebuie să facem ceva. - S-o ducem la traumatologie.
Va trebui s-o operăm.
Am găsit. E o ruptură în uter.
- Cât e de grav? - Pot s-o suturez.
Ar trebui să oprească hemoragia.
Semnele vitale se stabilizează, hemoragia încetineşte.
Foarte bine. S-o închidem.
Scade tensiunea.
- Fir-ar, sângerează iar. - Tensiunea sistolică a scăzut la 60.
N-a mers sutura. Să-i scoatem uterul înainte să moară din cauza hemoragiei.
- Nu. - Nu te certa cu mine acum.
Histerectomia e cea mai sigură.
- Putem să ne gândim? - N-avem timp.
Nu era pregătită pentru copilul ăsta, dar poate îşi va dori pe viitor.
- Nu putem să-i luăm şansa asta. - Ar putea muri acum.
Ce spui de legarea arterei? Putem lega artera hipogastrică,
oprim hemoragia şi-i salvăm uterul şi ovarele.
- Prea complicat. - Are 16 ani. Trebuie să încercăm!
Bine, daţi-i un bisturiu dr. Sykora.
Incizează peritoneul şi expune artera.
Fac disecţia. Fir de sutură.
- Nu-i mai simt pulsul. - Acum leagă artera.
Nu ajung în spatele arterei. E prea adânc.
Încearcă să vii din lateral.
- Nu-i pot lua tensiunea. - Concentrează-te pe ceea ce faci.
Gata, am reuşit.
- Pulsul devine mai puternic. - Se pare că a mers.
Aşa este. Se va face bine.
- Cum te simţi? - A trecut cu bine de operaţie.
E cel mai important lucru.
- Charlie? - Ştiu că eu l-am făcut.
Ştiu că eu l-am desenat.
Dar nu ştiu cum.
Da, tu l-ai făcut.
Nici n-aş şti de unde să încep.
Parcă a dispărut.
A dispărut complet.
Eşti gata pentru o mică excursie?
Iată-l.
Oraşul pe care-l iubeşti atât de mult.
Da... da.
Cui îi pasă?
Ţie ar trebui să-ţi pese.
Mie? De ce?
Fiindcă ai fost norocos.
Mai întâi ai cunoscut-o pe Jayne.
E o femeie de care să ţii.
Apoi creierul te-a bătut pe umăr şi ţi-a arătat un alt fel de a vedea lumea.
Nu. Cu asta s-a terminat.
Atunci va trebui să găseşti altă modalitate de a o vedea.
Dar toată acea artă, sentimentele... au fost în tine de la început.
Tumora... n-a făcut decât să le trezească.
Şi încă un lucru pentru care ai fost norocos.
Când l-ai cunoscut pe dr. Holt şi ţi-a scos tumora.
Nu trebuie să-ţi trăieşti viaţa în teamă,
aşteptând... întrebându-te...
Oare va creşte?
Ce-mi va face?
Nici nu ai idee ce binecuvântare este.
Crede-mă.
Haide, ia-l.
Acum fă ceea ce ştii.
- Cecelia. - Îmi pare rău pentru ce-am spus.
A fost atât de greu.
Am fost foarte şocată să aud de copil.
Nu e nevoie de scuze. Ai vrea să-l vezi? Haide.
Când vine asistenţa socială, va programa o înfăţişare la tribunal
şi o vizită la domiciliu pentru încredinţare.
Bine.
Ea e Cecelia Gonzales, mama lui Lucky.
Ar vrea să vadă copilul.
Sigur.
Putem face un test ADN pentru confirmarea paternităţii.
Nu e nevoie.
Arată exact ca Lucky al meu.
Vreau să-mi cresc nepotul.
Îţi voi da tot ce ai nevoie la plecare. Da?
- Bună. - Se va face bine.
Minunat. Mama lui Lucky este aici.
- Da? - Încet.
- Vrea să-l crească pe fiul tău. - Dar mă urăşte.
Vrea să te vadă, dacă eşti de acord.
Da? Bine.
Ştiu că e greu. Dar fiul tău va fi într-un cămin bun.
- Cu cineva care îl iubeşte. - Aveţi copii?
Nu. Eu şi soţul meu am decis să nu avem.
Maribel.
Îmi pare rău. Credeţi că e vina mea.
Am fost atât de furioasă. Trebuia să dau vina pe cineva.
Dar copilul tău e un cadou.
O bucăţică din fiul meu s-a întors la mine.
Nu ne cunoaştem prea bine, fiica mea.
Dar când te faci bine, poţi vizita copilul.
Vei face parte din viaţa noastră.
Vrei să-l ţii în braţe?
- Pot? - Desigur.
Doar eşti mama lui.
Ea e Christina, e voluntară la noi. A avut grijă de fiul tău toată ziua.
- Vă mulţumesc pentru că l-aţi ajutat. - E minunat. Ca tine.
Bună, bebe Lucky.
Care-i treaba?
Mulţumesc, Michael. Tu crezi că mi-am asumat un risc cu Maribel,
dar am făcut ce am crezut că e mai bine pentru ea.
- Bine că avem sală de traumatologie. - Ai spus "avem". Îmi cam place.
Dar ce mai mod de a-ţi petrece ziua de naştere.
- Poftim?! - Christina...
- Michael e în faza de negare. - Vrea cineva o prăjitură?
N-am vrut să se strice şi am decis să aduc petrecerea la tine.
Pune-ţi o dorinţă, tinere.
Doar nu credeai că vom lăsa să treacă ziua ta nebăgată în seamă...
- Un bărbat poate să viseze... - Aş putea să te binecuvântez.
- Da. - Nu.
Nu ştiu, n-aş fi crezut că îi plac prăjiturelele.
Michael Holt are o pasiune secretă pentru dulciuri.
- Ce ţi-ai dorit? - Frumoasă încercare.
- La mulţi ani. - Mulţumesc.
Cred că sunt prietenii tăi la urma urmei.
- Salut. - Salut.
Îţi fac cinste cu ceva de băut?
Tata m-a învăţat cum să apreciez un whisky bun.
Tatălui meu nu-i păsa ce bea câtă vreme era tărie.
Asta l-a omorât.
Avea 38 de ani,
vârsta pe care am împlinit-o eu astăzi,
aşa că îmi cer scuze dacă am fost ceva mai irascibil decât de obicei.
Nu, a fost vina mea. Mi-am depăşit atribuţiile.
Nu trebuia să încerc să-ţi fur pacientul.
Cred că eram puţin cam prea ataşat.
Tatăl tău mai trăieşte?
Nu, a murit de 15 ani.
Din ce cauză a murit?
Boala Huntington.
Exact. Posibil să fie moştenirea mea,
deşi aş fi preferat să-mi lase ceasul lui.
Fratele meu a murit de aceeaşi boală, mai mult sau mai puţin.
A început să aibă simptome şi a preferat să se sinucidă
decât să aştepte o moarte groaznică.
- Tu ai gena? - N-am fost testat.
Ai avut vreun simptom?
- Tremur, uitare? - Nu-mi amintesc.
Nu m-am simţit niciodată mai bine.
Cred că sunt 50% şanse să n-o ai,
deci e posibil să trăieşti degeaba cu o sabie deasupra capului.
- Da, e posibil. - Atunci testează-te.
Dacă...am gena specifică bolii Huntington,
nu pot face nimic.
Doar să aştept să mă prăbuşesc.
Şi dacă ar fi să aleg între traiul
cu o sabie deasupra capului şi o sentinţă la moarte...
aleg sabia.
Frate...
Nu-i aşa că te bucuri că m-am autoinvitat să sărbătorim?
Subtitrarea Andrada2003-BlackAmber/SubTeam pentru www.subs.ro
Comentarii pe www.tvblog.ro Thanks to www.addic7ed.com