Bună. Eşti teafăr?
Ce s-a întâmplat, dragul meu? Te-ai rătăcit?
SHERLOCK Sezonul 2 Episodul 2
Traducerea: Andrada2003-BlackAmber/SubTeam pentru www.subs.ro
Comentarii pe www.tvblog.ro Thanks to www.addic7ed.com
- A fost cam incomod. - Aşa ai venit cu metroul?
N-a vrut să mă ia niciun taxi.
- Nimic? - Un puci în Uganda...
Încă o poză de-a ta cu...
Remanierea Guvernului?
Nimic important? Doamne!
John, îmi trebuie ceva. Dă-mi!
- Nu. - Dă-mi!
Nu. Am convenit că te laşi, gata.
Oricum, le-ai spus tuturor asta, nu?
Pe o rază de trei km în jur, nimeni nu-ţi mai vinde.
Ce idee tâmpită! A cui a fost?
Doamnă Hudson!
Sherlock, faci faţă cu brio, nu renunţa!
Spune-mi unde sunt! Te rog, spune-mi!
Te rog.
- Scuze, nu se poate. - Îţi spun ce numere vor ieşi la loto.
A meritat să încerc.
Ce-ai făcut cu rezerva mea secretă?
Ce-ai făcut cu ţigările mele?
Ştii că nu mă ating de lucrurile tale!
- Parcă nu erai menajera mea. - Nu sunt.
Ce zici de un ceai şi să laşi naibii harponul ăla?
Îmi trebuie ceva mai tare decât ceaiul. Cu 7 % mai tare.
- Te întâlneşti din nou cu dl. Chatterjee. - Pardon?!
De la patiserie. Rochie nouă, dar ai făină pe mânecă.
Nu te-ai îmbrăca aşa ca să găteşti.
- Sherlock... - Urme de folie pe deget.
Ai mai răzuit nişte jetoane. Ştim cu toţii ce va urma.
Parfum Kasbah Nights. Cam tare pentru o dimineaţă de luni, nu?
Am scris pe blog despre identificarea parfumurilor. Să citeşti!
- Te rog! - Nu-ţi face iluzii cu dl. Chatterjee.
- Are o soţie de care nu ştie nimeni. - Sherlock!
- Nimeni, cu excepţia mea. - Nu ştiu despre ce vorbeşti!
- Ce mama naibii a fost asta?! - Nu înţelegi.
Du-te după ea şi cere-ţi scuze.
Ai o minte calmă, lineară, abia folosită.
A mea e ca un motor supraturat.
Ca o rachetă care se dezintegrează pe rampa de lansare. Vreau un caz!
Tocmai ai rezolvat unul, folosind harponul pe un porc mort!
- Asta a fost de dimineaţă. Dar următorul? - Ceva nou pe site?
"Dragă dle Sherlock Holmes, nu-l găsesc nicăieri pe Bluebell".
"Vă rog mult, mult de tot, mă puteţi ajuta?"
- Bluebell? - Un iepure, John! Şi stai că mai e!
Până să dispară, Bluebell era luminiscent. "Ca o zână", zice micuţa Kirsty.
În dimineaţa următoare a dispărut. Cuşca era închisă, fără semne de forţare.
Ce zic eu, e genial! Sună-l pe Lestrade.
- Spune-i că avem un iepure dispărut. - Tu vorbeşti serios?
- Sau ne jucăm "Găseşte indiciul". - Nu, nu mai joc niciodată aşa ceva.
- De ce nu? - Imposibil ca victima să fi fost făptaş.
- Era singura variantă posibilă. - Regulamentul nu permite.
Atunci e greşit regulamentul!
- Un singur ţârâit. - Apăsat, cam jumătate de secundă.
Avem un client!
Dartmoor a fost mereu un loc mitic, de poveste,
dar nu cumva mai sălăşluieşte ceva acolo?
Ceva cât se poate de real.
Dartmoor este şi locul unuia din cele mai secrete proiecte guvernamentale,
centrul de cercetare pentru arme chimice şi biologice,
care se pare că e mai discret decât Porton Down.
De la sfârşitul celui de-al Doilea Război Mondial,
au tot circulat istorii pe seama experimentelor din Baskerville.
Mutaţii genetice, animale crescute pentru câmpul de luptă.
Mulţi cred că în acest campus, în inima sălbăticiei,
sunt orori inimaginabile.
Întrebarea este dacă toate sunt în interior?
Eram copil. Eram în mlaştină.
Era întuneric, dar ştiu ce-am văzut.
Ştiu ce mi-a ucis tatăl.
- Ce-ai văzut? - Tocmai acum spuneam.
Da, în interviul televizat. Eu îmi editez singur ştirile.
Da, sigur, mă scuzaţi.
Scuze.
- Când vrei tu. - Dar mai repede.
- Ştiţi zona Dartmoor, domnule Holmes? - Nu.
E un loc uluitor, fără pereche, cam arid, dar încântător.
Nu mă interesează. Mai departe.
După ce-a murit mama, mă plimbam pe acolo cu tatăl meu.
În fiecare seară ieşeam în mlaştini.
Bun. Sari la noaptea în care a fost ucis tatăl tău. Unde s-a întâmplat?
Există un loc anume, un fel de reper, numit Dewer's Hollow.
E un arhaism pentru "diavol".
Şi?
L-ai văzut pe diavol în noaptea aceea?
Da.
Era uriaş.
Cu blană neagră ca tăciunele, cu ochii roşii.
L-a prins. A sărit la el şi l-a sfâşiat.
Nu-mi amintesc nimic altceva. M-au găsit a doua zi hoinărind prin mlaştini.
Cadavrul tatei n-a fost găsit niciodată.
Ochi roşii, blana neagră, uriaş... un câine? Un lup?
Sau un experiment genetic.
- Râdeţi de mine, domnule Holmes? - De ce, ai făcut vreo glumă?
Tata vorbea mereu de ceea ce se întâmpla în Baskerville.
De monştrii care erau crescuţi acolo.
Oamenii râdeau de el. Măcar televiziunea m-a luat în serios.
Şi presupun că a făcut minuni pentru turismul local.
Henry, cele întâmplate tatălui tău au fost acum 20 de ani.
De ce-ai venit la noi acum?
Nu cred că mă puteţi ajuta, dle Holmes, dacă vi se pare aşa amuzant!
- Din cauza celor întâmplate aseară. - Ce s-a întâmplat aseară?
- De unde ştiţi? - N-am ştiut, am observat.
Ai venit cu primul tren din Devon.
Ai luat un mic dejun oribil şi ai băut o cafea neagră.
Fata de la masă ţi-a făcut avansuri.
Deşi iniţial erai interesat, te-ai răzgândit.
Abia aştepţi să-ţi aprinzi prima ţigară pe ziua de azi.
Ia loc, dle Knight, fumează. Sunt încântat.
- De unde naiba ştii toate astea? - Nu contează...
- După găurile de pe biletul de tren. - Nu acum!
- M-am abţinut prea mult! - Te dai mare.
Aşa-s eu.
Şervetul cu care-ai încercat să ştergi cafeaua vărsată.
Pata arată că nu aveai lapte în cafea.
Ai urme de ketchup pe buze şi pe mânecă.
Mic dejun gătit sau, mă rog, ce găseşti în tren. Sandvişuri.
De unde ştii că a fost oribil?
Nu aşa se întâmplă mereu în trenuri? Acum, fata.
Ai pe şervet un număr scris de mână de femeie.
După unghiul în care l-a scris, stătea vizavi de tine la masă.
După ce-a plecat, ai folosit şervetul să ştergi cafeaua vărsată
şi ai udat numărul din greşeală.
Ai scris cu pixul ultimele patru cifre, deci voiai să păstrezi numărul.
Ai folosit şervetul să-ţi sufli nasul, deci nu mai eşti interesat.
Ai urme de nicotină şi-ţi tremură degetele. Cunosc simptomele.
În tren n-ai putut fuma, n-ai mai avut timp să tragi una până ai luat taxiul încoace.
E deja 9:15 şi eşti disperat.
Primul tren din Exeter la Londra pleacă la 5:46.
L-ai luat pe primul, deci aseară s-a întâmplat ceva important. Mă înşel?
Nu. Ai dreptate.
Ai perfectă dreptate.
- Frate, am auzit eu că eşti rapid... - Asta mi-e meseria. Taci şi fumează.
Ambii părinţi ţi-au murit când aveai şapte ani, nu?
Ştii, asta...
Asta poate fi foarte traumatizant.
Te-ai gândit vreodată că poate ai inventat povestea asta...
... ca să ai pe cine da vina?
- Aşa zice şi dr. Mortimer. - Cine?
- Psihologul lui. - Psiholoaga mea.
- Evident. - Louise Mortimer.
Datorită ei m-am întors în Dartmoor.
Credea că trebuie să-mi înfrunt demonii interiori.
Ce s-a întâmplat aseară, când te-ai dus la Dewer's Hollow?
Te-ai dus acolo la sfatul psihologului şi acum ai ajuns la un detectiv.
Ce-ai văzut acolo de a schimbat totul?
Hollow e un loc straniu. Îţi îngheaţă sângele-n vine de frică.
De voiam poezii, citeam mail-urile lui John către iubita lui, mai haioase. Ce-ai văzut?
Urme de paşi.
Exact în locul unde l-am văzut sfâşiat pe tata.
- De bărbat sau de femeie? - De nicicare. Erau...
- Asta-i tot? Urme de paşi? - Da. Dar erau...
Dr. Mortimer are dreptate. Trauma din copilărie, mascată în amintire inventată.
Plicticos. Pa, dle Knight, mersi c-ai fumat.
Şi urmele?
Probabil urme de labe, puteau fi orice, deci... nimic.
Du-te înapoi la Devon şi bea un ceai în cinstea mea.
Domnule Holmes, erau urmele unui câine uriaş.
- Mai spune o dată. - Am găsit urme de paşi, erau uriaşe...
Nu, cu aceleaşi cuvinte.
Repetă ce-ai spus mai devreme folosind exact aceleaşi cuvinte.
Domnule Holmes, erau urmele unui câine uriaş.
- Preiau cazul. - Poftim?
- Mersi că mi-ai spus de el, e promiţător. - Poftim?!
Acum o clipă, urmele erau plicticoase şi acum sunt foarte promiţătoare?
N-are nicio legătură cu urmele, nu erai atent. Ai auzit de Baskerville?
- Vag. E cam nebulos... - Pentru început, e bine.
- Deci vii? - Nu pot pleca din Londra, sunt ocupat.
Nu te teme, ţi-l dau pe cel mai bun om al meu.
Mă bazez mereu pe el să-mi trimită ce-i important, deşi nu înţelege nimic.
Ce tot spui acolo? N-ai niciun caz!
- Te plângeai că... - Îl am pe Bluebell!
Cazul dispariţiei iepurelui luminos.
- NATO face scandal. - Deci nu vii?
Bine.
Bine...
Nu-mi mai trebuie, merg la Dartmoor.
- Ia-o tu înainte, noi te vom urma. - Deci vii?
O dispariţie de acum 20 de ani şi un câine monstruos?
N-aş rata pentru nimic în lume!
... că suntem împreună, dar n-aveai de gând să-ţi fiu alături!
Se pare că dna Hudson a aflat de soţia din Doncaster.
Stai să vezi când află de cea din Islamabad!
La gara Paddington, vă rog.
Acolo e Baskerville.
Acolo e Grimpen Village.
Înseamnă că acolo... da, e Dewer's Hollow.
- Ce-i acolo? - Teren minat?
În principiu, Baskerville e bază militară,
deci probabil vor să-i ţină la distanţă pe civili.
Clar.
Exact, trei excursii pe zi. Spuneţi-le tuturor prietenilor.
Mai treceţi pe aici. Şi nu uitaţi, nu intraţi noaptea în mlaştină.
Asta dacă va pasă de vieţile voastre. Aveţi grijă!
E frig.
- Partea asta nu se schimbă niciodată. - Dar ce se schimbă?
Altceva. E vorba de un cuvânt.
"Liberty".
"Liberty"?
Şi încă unul.
"In".
"I.N."
"Liberty In". Ce crezi că înseamnă?
Îmi pare rău că n-avem o cameră dublă.
E-n regulă, nu suntem... poftim.
- Îţi aduc imediat restul. - Bun.
Poftim.
Am văzut pe harta mlaştinii un craniu cu oasele încrucişate.
Da...
- Sunt piraţi? - Nu, e terenul minat Grimpen.
Nu-i ceea ce crezi. E poligonul de încercări din Baskerville.
Datează de vreo 80 de ani. Nu cred că mai ştie cineva ce-i acolo.
- Explozibili? - Nu doar explozibili.
Se spune că dacă pătrunzi acolo eşti aruncat în aer.
- În caz că-ţi trecea prin cap... - Bun. O să reţin.
Cam dăuna turismului, aşa că slava Domnului pentru câinele demonic.
- Ai văzut emisiunea? Documentarul? - Da, de curând.
Fie binecuvântat Henry Knight şi monstrul lui din iad.
- L-ai văzut vreodată? - Câinele? Cine, eu? Nu.
Fletcher l-a văzut.
El organizează excursiile pentru turişti. El l-a văzut.
- Face bine afacerilor. - Ziceam că avem mulţi clienţi, Billy.
Da, sunt mulţi vânători de monştri.
În ziua de azi, nu trebuie mare lucru, o postare pe Twitter şi gata!
Nu mai avem timp liber. Cu monstrul şi cu închisoarea aia,
nu ştiu cum de mai dormim noaptea.
- Tu dormi, Gary? - Ca un prunc.
Nu-i adevărat. Sforăie.
- Al tău nu sforăie? - Aveţi cumva cartofi pai?
Da. Nu. Bine? Bine, ai grijă. Ai grijă, pa.
Pot să stau aici?
N-ai văzut câinele ăla, nu?
- Eşti ziarist? - Nu, eram doar curios.
- L-ai văzut? - Poate.
Ai vreo dovadă?
De ce ţi-aş spune? Scuză-mă.
- Ai pierdut pariul. - Poftim? Ce pariu?
Pentru planul meu e nevoie de întuneric.
- Mai avem jumătate de oră de lumină. - Ce pariu?
Am pus pariu cu John pe 50 de lire că nu poţi dovedi că ai văzut câinele.
Tipul din local zicea că poţi dovedi.
- O să-ţi pierzi banii, amice. - Zău?
Da. L-am văzut.
Acum o lună. Sus, la Hollow. Era ceaţă şi n-am reuşit mare lucru.
- Da. Nici martori n-ai, presupun. - Nu, dar...
- Niciodată nu-s martori. - Stai puţin. Uite.
Asta-i tot? Nu-i chiar o dovadă, nu? Îmi pare rău, John, am câştigat.
Stai, că nu-i tot. Oamenilor nu le place să meargă acolo.
La Hollow.
Le dă o senzaţie neplăcută.
E bântuit? Aşa vrei să mă convingi?
Nu fi prost! Nu-i nimic de genul ăsta. Dar cred că e ceva acolo.
Ceva care a scăpat din Baskerville.
- O clonă? Un supercâine? - Poate.
Ştie Dumnezeu cu ce ne pulverizează de atâţia ani sau ce ne pun în apă.
N-am deloc încredere în ei.
Asta-i tot ce ai?
Am avut un amic care lucra în Ministerul Apărării.
Trebuia odată să mergem la pescuit, dar n-a mai venit.
De fapt, a venit foarte târziu. Când l-am văzut, era alb ca varul.
Parcă-l văd...
Zice "Am văzut azi ceva, Fletcher, ce n-aş mai vrea să văd niciodată."
"Nişte chestii oribile".
Fusese trimis într-un loc secret al armatei. Poate la Porton Down.
Poate la Baskerville sau altundeva.
În laboratoarele de aici, în cele secrete,
zicea că a văzut lucruri oribile.
Şobolani cât câinii, zicea el.
Şi câini de mărimea unor cai.
Am zis 50 de lire.
Bun.
Legitimaţia, vă rog.
Mulţumesc.
Ai legitimaţie de Baskerville?! Cum aşa?
Nu e special făcută pentru locul ăsta. E a fratelui meu.
Are acces peste tot. Am "procurat-o" acum câţiva ani. În caz de nevoie.
- Genial. O să ne prindă. - Ba nu.
- Nu încă. - Ne vor prinde în cinci minute.
"Salut, ne-am gândit să dăm o raită prin baza asta militară cu arme secrete".
"Zău? Ce bine! Haideţi, fierbe ceaiul". Dacă nu ne împuşcă.
- Mergeţi. - Mulţumim.
- Drept înainte, domnule. - Numele lui Mycroft deschide toate uşile.
Ţi-am zis că practic face parte din guvern.
Cred că avem vreo 20 de minute până să se prindă.
- Ce s-a întâmplat? Avem probleme? - "Avem probleme, domnule!"
- Da, domnule, mă scuzaţi! - Ne aşteptai?
V-am văzut legitimaţia, dle Holmes. Caporal Lyons, de la pază.
- S-a întâmplat ceva, domnule? - Sper că nu, caporal.
- Nu prea suntem inspectaţi pe aici. - N-ai auzit de inspecţii inopinate?
Căpitan John Watson, Regimentul 5 Artilerie.
Domnului maior Barrymore n-o să-i convină. O să vrea să vă vadă pe amândoi.
Mă tem că n-avem timp. Trebuie să facem turul complet.
- Acum. E un ordin, caporal! - Da, să trăiţi.
- Drăguţ. - N-am mai apelat la grad de ani de zile.
- Ţi-a plăcut? - Da.
- Câte animale aveţi aici? - Multe, să trăiţi.
- A scăpat vreodată vreunul? - Ar trebui să ia liftul, domnule.
- Nu le facem atât de inteligente. - Doar dacă au ajutor.
- Cine sunteţi voi? - E-n regulă, dr. Frankland.
- Le arătăm laboratorul. - Ce drăguţ, fete noi.
Să nu rămâneţi pe aici, totuşi. Am venit să repar un racord.
- Cat de departe merge liftul? - Destul de departe.
- Şi acolo jos ce-i? - Acolo ţinem cuştile.
Pe aici, domnilor.
- Ce faceţi aici, de fapt? - Am zis că ştiţi, de veniţi în inspecţie.
Nu sunt expert, nu?
Tot ce se poate, de la celule stem până la leacul banalei răceli.
- Dar mai ales arme? - Într-un fel sau altul.
- Biologice, chimice? - Războaiele nu se mai sfârşesc.
Apar duşmani noi. Trebuie să fim pregătiţi.
Michael, data viitoare îl testăm pe Harlow 3.
- Doamna dr. Stapleton... - Stapleton?
Da? Cine sunteţi?
- Inspecţie de la vârf, doamnă. - Zău?
Ni s-a dat mâna liberă, dr. Stapleton.
- Ce rol aveţi în Baskerville? - Puteri depline, asta-i ideea.
Nu vă pot spune. E strict secret.
Sunteţi liberă şi presupun că vreţi să rămâneţi aşa.
Sunt implicată în mai multe proiecte. Îmi place să amestec lucrurile.
Mai ales genele. În prezent, chiar de degete mă ocup.
- Stapleton! Ştiam eu că vă ştiu numele. - Mă îndoiesc.
Se spune că nu există coincidenţe. Ce vieţi banale duc unii...
- Aţi vorbit cu fiica mea? - De ce-a murit Bluebell, dr. Stapleton?
- Iepurele? - A dispărut din cuşca încuiată.
- Asta-mi spune ceva. - Iepurele?!
- O treabă făcută din interior. - Credeţi?
- De ce? Fiindcă strălucea în întuneric. - Habar n-am ce spuneţi. Cine sunteţi?
- Am văzut destule, deocamdată. Mersi. - Asta-i tot?
- Asta-i tot. pe aici, nu? - O clipă!
Am spart o bază militară să investigăm dispariţia unui iepure?!
23 de minute. Mycroft e cam lent.
Bună, din nou.
- Domnule maior... - Revoltător! De ce nu m-aţi anunţat?
Domnul maior Barrymore, nu? E foarte bine.
E foarte bine, suntem impresionaţi. Nu-i aşa, domnule Holmes?
- Foarte. - Ideea era să eliminăm birocraţia
- ...în Baskerville! - Scuze, dle maior. Inspecţie!
Nu puteţi scăpa de monitorizare la infinit. Cine ştie ce-aţi face. Haide!
Tocmai am fost anunţat că persoană nu are autorizaţia necesară.
- Aşa e? Cine sunteţi? - În mod sigur, e o greşeală.
- Nici vorbă, Mycroft Holmes. - Eroare de sistem. O trecem în raport.
- Ce naiba se întâmplă? - E-n regulă, dle maior, îi cunosc.
- Zău? - Da, mai uit feţele,
dar nu mă aşteptam să-l văd aici pe domnul Holmes.
Mă bucur să te revăd, Mycroft.
Am avut onoarea de a-l întâlni pe domnul Holmes
la o conferinţă... în Bruxelles, nu?
- În Viena. - Aşa-i, în Viena.
El e Mycroft Holmes, dle maior. Cu siguranţă e o greşeală.
Răspunzi cu capul, dr. Frakland.
- Îi conduc eu, caporal. - Foarte bine, domnule.
Mulţumesc.
E vorba de Henry Knight, nu? Ştiam eu!
Ştiam că cere ajutor, dar nu m-am gândit că-l va contacta pe Sherlock Holmes!
Nu-ţi face griji, ştiu cine eşti de fapt. Mereu intru pe site-ul tău.
- Credeam că vei purta pălăria. - Nu era pălăria mea.
- Nu l-am recunoscut fără pălărie. - Nu era pălăria mea.
- Îmi place mult şi blogul, dr. Watson. - Mersi.
Chestia în roz. Şi aia cu cârja de aluminiu.
- Îl cunoşti pe Henry Knight? - Îl ştiam mai bine pe tatăl lui.
Avea nişte teorii aiurite despre locul ăsta.
Însă mi-era prieten bun. Nu prea pot vorbi acum.
Uite numărul meu de celular.
Dacă vă pot ajuta cu Henry, sunaţi-mă.
Nu te-am întrebat, dr. Frankland, cu ce te ocupi pe aici, de fapt?
Mi-ar plăcea să-ţi spun, domnule Holmes, dar atunci ar trebui să te ucid.
Ai ambiţii mari. Spune-mi despre dr. Stapleton.
Nu-mi vorbesc de rău colegii.
Dar ai vorbi de bine pe cineva, pe care clar vrei să-l omiţi.
Aşa fac, nu?
- Ţinem legătura. - Cu siguranţă.
- Deci? - Deci?
Ce-a fost cu iepurele ăla? Te rog, vrei să încetezi cu asta?
- Cu ce? - Cu aerul tău misterios, cu...pomeţii tăi
şi cu ridicarea gulerului ca să faci pe şmecherul.
- Nu fac. - Ba da.
Acel e-mail de la Kirsty. Iepurele luminos dispărut.
Kirsty Stapleton, a cărei mamă e specialistă în mutaţiile genetice.
A făcut iepurele fiicei ei să strălucească în întuneric?
Probabil o genă fluorescentă.
Extirpată şi apoi inoculată specimenului. Destul de simplu în ziua de azi.
Deci?
Deci, ştim că dr. Stapleton face experimente secrete pe animale.
Oare lucrează şi pe ceva mai letal decât un iepure?
Să fiu sincer, are de unde alege.
- Bună. - Bună.
Intraţi, intraţi.
Asta-i...
- Eşti bogat? - Da.
Văd mereu nişte cuvinte.
"Liberty".
- "Libertate"? - Da. Şi...
"In".
Atât.
Gata?
- Îţi spune ceva? - "Libertate în moarte", nu?
Singura libertate reală.
Deci?
- Ai vreun plan, Sherlock? - Da.
Te ducem înapoi în mlaştină.
- Să vedem dacă te mai atacă ceva. - Poftim?
- Ar trebui să-i dăm de cap. - La noapte?
- Vrei să mă duci acolo din nou, noaptea? - Ăsta ţi-e planul?
- Genial! Ai şi alte idei? - Nu-i un plan.
Dacă e vreun monstru pe acolo, trebuie să aflăm unde locuieşte.
Sherlock...
U, M, Q, R, A. Umqra?
Sherlock...
Sherlock.
Sherlock?
- Am cunoscut un prieten de-al tău. - Poftim?
- Dr. Frakland. - Da, Bob.
- Îşi făcea griji pentru tine. - Dragul de el, mereu îşi face.
S-a purtat foarte frumos cu mine de când m-am întors.
- Îl cunoştea pe tatăl tău? - Da.
Dar lucrează la Baskerville. Asta nu-l deranja pe tatăl tău?
Prietenii rămân prieteni, nu? Uită-te la tine şi la John.
Ce-i cu noi?
El e un tip simplu şi cu picioarele pământ, iar tu...
Unchiul Bob şi tata au convenit să nu discute niciodată de serviciu.
Dewer's Hollow.
Sherlock...
Doamne sfinte! Dumnezeule!
L-ai văzut?
- L-ai auzit? - L-am văzut amândoi!
Nu, eu n-am văzut nimic.
Poftim? Ce tot spui?
N-am văzut nimic.
Trebuie să-l fi văzut.
Eu l-am văzut. Sigur l-a văzut şi el.
De ce? De ce zice asta?
Era acolo, era!
Henry, stai jos şi linişteşte-te, te rog.
- Mă simt bine. - Îţi dau ceva să te ajute să dormi, da?
Veşti bune, John.
E... de bine.
Nu sunt nebun.
Chiar există un câine acolo.
L-a văzut şi Sherlock. Indiferent ce zice, l-a văzut.
E într-o stare groaznică. E maniac.
E absolut convins că-n mlaştină mişună nişte câini mutanţi.
Dar nu sunt, nu?
Dacă s-ar şti cum să se facă un câine mutant, am fi aflat.
S-ar găsi de cumpărat. Aşa stau lucrurile.
Am văzut pe cineva în mlaştină care dădea semnale Morse.
Cred că erau Morse. Nu prea aveau sens.
U, M, Q, R, A. Îţi spune ceva?
Deci, ce-am aflat?
Ştim că sunt nişte urme pe care le-a găsit Henry,
la fel şi ghidul turistic.
Cu toţii am auzit ceva.
Poate ar trebui să căutăm pe cineva care are un câine mare.
- Henry are dreptate. - Poftim?
Şi eu l-am văzut.
- Poftim? - Şi eu l-am văzut, John.
- Stai o clipă, ce-ai văzut? - Un câine. Acolo, în Hollow.
Un câine uriaş.
Sherlock, hai să fim raţionali.
Din toţi oamenii din lume, tu...
Hai să ne limităm la ceea ce ştim, da? La fapte.
După ce eliminăm varianta imposibilă, ceea ce rămâne,
chiar dacă-i improbabil, e adevărul.
Ce înseamnă asta?
Priveşte-mă, John, mi-e frică.
- Frică. - Sherlock...
Întotdeauna am reuşit să rămân distant.
M-am separat de sentimente.
Dar uite, corpul mă trădează. Da, interesant, emoţii.
Impedimente, dezavantaje.
Gata, Spock...ia-o mai uşor.
Ai fost destul de nervos în ultima vreme. Ştii că aşa este.
- Cred că ţi-ai imaginat toate astea. - Imaginat?
- Era întuneric şi înfricoşător. - Eu? Nu e nimic în neregulă cu mine.
Sherlock...
Nu e nimic în neregulă cu mine! Înţelegi?!
Vrei să-ţi dovedesc, da?
Căutăm un câine. Un câine mare,
asta e teoria ta strălucită. Cherchez le chien!
Excelent! De unde să începem? Ce zici de ei?
Văduva sentimentală şi fiul ei, pescarul şomer.
Răspunsul e da. Ea are un terier mic pe nume Whisky, nu-i ceea ce căutăm!
- Pentru Dumnezeu! - Uite ce pulover are. E clar că e jenat.
Materialul sau mai degrabă modelul hidos sugerează că e un cadou.
Vrea să-i intre mamei lui în graţii. De ce? Banii.
El face cinste, dar porţia lui e mică. Vrea s-o impresioneze, dar încearcă
- ...să economisească din mâncarea lui. - Poate nu-i e foame.
Nu, farfurie mică. A lins-o. Ea aproape şi-a terminat desertul.
Dacă ar fi plătit ea, el ar fi mâncat cât ar fi dorit.
E înfometat şi cam sărăcuţ, se vede după mâneci şi pantofi.
Doar mama i-ar face lui un aşa cadou de Crăciun.
Ar putea fi mătuşa sau o soră mai mare, dar mai degrabă mama.
El a fost pescar. Cicatricele de pe mână sunt specifice, cârlig de pescuit.
Sunt vechi, sugerează că e şomer de mult.
Aici nu se prea găseşte de lucru, se duce la mama lui văduvă pentru ajutor.
Ea are o verighetă de bărbat pe un lanţ în jurul gâtului, evident a soţului decedat
şi prea mare pentru degetul ei. E bine îmbrăcată, dar cu bijuterii ieftine.
Şi-ar fi permis mai scumpe, dar e sentimentală.
Câinele? Sunt mici fire de păr pe piciorul ei, sub genunchi,
sugerând că e un câine mic, probabil terier.
E un terier mic pe nume Whisky. "De unde naiba ştii, Sherlock?"
A fost în tren cu noi şi am auzit-o spunându-i pe nume.
Nu e înşelat, e ascultat. Îmi folosesc simţurile, deci n-am nimic.
Niciodată nu m-am simţit mai bine, aşa că lasă-mă în pace!
Da, bine. Bine.
De ce m-ai asculta? Sunt doar prietenul tău.
- Eu n-am prieteni! - Aşa-i...
Mă întreb de ce.
Domnule Selden, aţi făcut-o din nou!
Mă tot prind de curea.
Dumnezeule!
Psihologa lui Henry e acum la taverna Cross Keys. S.
Şi?
O chestionezi?
De ce ar trebui s-o fac eu?
Eşti un om rău.
E atât de răutăcios!
- Încă puţin vin, doctore? - Încerci să mă îmbeţi, doctore?
Nu mi-a trecut prin cap.
- Mai devreme credeam că mă tragi de limbă. - Unde am greşit?
Ai început să mă întrebi despre pacienţii mei.
Sunt unul din vechii prieteni ai lui Henry.
Iar el e pacientul meu, deci nu pot vorbi despre el.
Deşi el mi-a povestit despre toţi vechii prieteni.
- Tu care eşti? - Unul nou?
Ce spui de tatăl lui? N-a fost pacientul tău.
N-a fost un nebun... teoretician al conspiraţiei?
- Eşti nebun doar dacă te înşeli. - El s-a înşelat?
- Aşa cred. - Dar avea o fixaţie cu Baskerville, nu?
Cu ceea ce se făcea înăuntru.
Nu e posibil ca şi Henry să facă la fel, să-şi imagineze un câine?
De ce crezi că voi vorbi despre asta?
Deoarece cred că eşti îngrijorată pentru el şi fiindcă sunt şi eu doctor.
Şi pentru că am alt prieten care s-ar putea să aibă aceeaşi problemă.
- Dr. Watson! Bună ziua. - Bună.
- Cum merge investigaţia? - Bună seara.
- Ce investigaţie? - Nu citeşti pe blog? Sherlock Holmes.
Care Sherlock?
Detectiv particular. Acesta este asistentul lui.
- Asistent şi coleg de apartament. - Perfect!
- Coleg de apartament... - Dr. Mortimer, psihologa lui Henry.
Bună. Bob Frankland.
Spune-i lui Sherlock că am stat cu ochii pe Stapleton.
Oricând vrea să stăm puţin de vorbă...
De ce nu-i faci lui cinste? Cred că te place.
Neaţa! Cum te simţi?
- N-am dormit prea bine. - Ce păcat.
Să-ţi fac o cafea? Ia uite, ai igrasie!
Azi noapte...
de ce ai spus că n-ai văzut nimic?
- Am văzut câinele doar un minut. - Câinele?
- Poftim? - De ce-i spui aşa?
- Ce vrei să spui? - E ciudat.
Ciudat cuvânt, arhaic.
De aceea am acceptat cazul. Ai spus că erau urmele unui câine uriaş.
- De ce spui aşa? - Nu ştiu, nu m-am gândit niciodată...
Mai bine renunţ la cafea.
- Ai făcut ceva cu codul Morse? - Nu.
U, M, Q, R, A, nu-i aşa?
Nimic.
Las-o baltă. Am crezut că e ceva, dar n-a fost.
- Sigur? - Da.
- Dar cu Louise Mortimer ai făcut ceva? - Nu.
- Păcat. Ai aflat vreo informaţie? - Acum faci pe amuzantul?
Mă gândeam să sparg puţin gheaţa.
Nu ţi se potriveşte. Să rămânem la gheaţă.
- John... - Nu-i nimic.
Nu. Mi s-a întâmplat ceva aseară, ceva ce n-am mai experimentat până acum.
Mi-ai spus. Frică. Sherlock Holmes a fost speriat.
A fost mai mult. A fost dubiu. Am simţit îndoiala.
Întotdeauna m-am încrezut în simţuri, dovada din faţa ochilor, până aseară.
- Doar nu crezi că ai văzut un monstru? - Nu, nu pot să cred.
Dar am văzut. Întrebarea e cum? Cum?
Da. Da, bine.
Înseamnă că ai o pistă. Păi, baftă.
E adevărat ce ţi-am spus, John.
Eu nu am prieteni. Am doar unul.
Sigur...
John?
- John! Eşti minunat! Eşti fantastic! - Gata, nu trebuie să exagerezi.
Poate nu eşti cel mai luminat dintre oameni, dar ca şi
- ...conductor de lumină eşti imbatabil. - Noroc. Poftim?
Cei care nu sunt genii au capacitatea
- ...de a-i stimula pe alţii. - Îţi cereai scuze.
Nu strica totul. Ce am făcut atât de al naibii de stimulator?
Da?
Dacă nu e un cuvânt? Dacă sunt litere separate?
- Crezi că e acronim? - N-am absolut nicio idee, dar...
- Tu ce naiba faci aici? - Şi eu mă bucur să te văd.
- Sunt în vacanţă, îţi vine să crezi? - Nu, nu-mi vine.
- Salut, John. - Greg.
Am auzit că sunteţi în zonă. Ce puneţi la cale?
Vânaţi "Câinele din iad", ca la televizor?
- Aştept o explicaţie. De ce ai venit? - Ţi-am spus, sunt în vacanţă.
Eşti maro ca o nucă. E clar că abia te-ai întors din vacanţă.
Am mai vrut una.
Aici e mâna lui Mycroft. Bineînţeles că aşa este.
Aude Baskerville şi îmi trimite supraveghetorul să mă spioneze.
- Incognito. De asta îţi spui "Greg"? - Ăsta-i numele lui.
- Aşa e? - Da. Nu te-ai deranjat să afli.
Nu sunt supraveghetorul tău. Şi nu fac ce-mi spune fratele tău.
- S-ar putea să fii omul pe care-l vrem. - De ce?
N-am stat degeaba, Sherlock.
Cred că s-ar putea să fi descoperit ceva. Poftim.
N-am ştiut dacă e important. Începe să pară.
Îngrozitor de multă carne pentru un restaurant vegetarian.
Un inspector de la Scotland Yard,
care poate da nişte telefoane, ar fi foarte folositor.
Prăvălia!
Ce-i asta?
- Cafea. Am făcut cafea. - Tu nu faci cafea.
- N-o vrei? - Nu trebuie să-ţi tot ceri scuze.
Mulţumesc.
N-o beau cu zahăr.
- Registrele sunt pe ultimele două luni. - Drăguţ. E bună.
Atunci v-a venit ideea, după ce s-a terminat serialul TV?
Eu sunt de vină.
Îmi pare rău, Gary. Nu m-am putut abţine.
Am mâncat un sandviş cu bacon la nunta lui Cal şi un lucru a dus la altul.
- Nu ţine. - Încercam să dăm un impuls afacerii.
Un câine mare alergând liber prin mlaştină a fost mană cerească.
Ca şi cum am fi avut monstrul nostru din Loch Ness.
- Şi unde-l ţineţi? - În puţul unei vechi mine. Nu e departe.
- Stătea bine acolo. - Stătea?
N-am putut controla afurisenia. Era rău.
Acum o lună...
Billy l-a dus la veterinar şi...
- E mort? - Eutanasiat.
Da. N-am avut de ales. Deci s-a terminat.
- A fost doar o glumă, să ştiţi. - Da, hazlie glumă.
Aproape că aţi scos din minţi un om.
Ştii că e încântat că eşti aici? În secret.
Da? Drăguţ.
Presupun că îi place să aibă în jurul lui aceleaşi feţe.
- Referitor la... la.. - Incapacitatea lui de a comunica?
- Îi crezi că au eutanasiat câinele? - N-am motive să nu-i cred.
Să sperăm că nu s-a întâmplat nimic rău. Dar nu ştiu de ce i-aş putea acuza.
Am să vorbesc cu poliţia locală. Bun. Aşa rămâne. Vorbim mai târziu.
Îmi place. E bine să nu mai respiri aerul Londrei.
- Câinele lor a fost văzut pe deal? - Aşa se pare.
Dar tu n-ai văzut doar un câine obişnuit.
Nu. Era imens. Avea ochi roşii arzători şi strălucea,
tot corpul lui strălucea.
Am o teorie, dar trebuie să mă întorc la Baskerville s-o testez.
Cum? Nu poţi să faci iar trucul cu legitimaţia.
S-ar putea să nu fie nevoie.
Bună, dragă frate. Ce mai faci?
Bună ziua, domnule. Opriţi motorul. Mulţumesc.
Trebuie să vorbesc cu maiorul Barrymore imediat ce intrăm.
Înseamnă că tu va trebui să cauţi câinele.
În laboratoare. Întâi la Stapleton.
Ar putea fi periculos.
Să ştii că mi-ar plăcea
să vă ofer acces nelimitat în bază. De ce nu?
- E o cerere simplă, dle maior. - N-am auzit ceva atât de bizar.
- Îmi acordaţi 24 de ore, asta am negociat. - Nicio secundă mai mult.
Mă supun acestui ordin, dar nu trebuie să-mi placă.
Nu ştiu ce vă aşteptaţi să găsiţi aici.
- Poate adevărul. - Despre ce?
Înţeleg. Trebuia să-mi dau seama după haină.
Eşti unul din aceia cu conspiraţia, nu-i aşa?
Atunci dă-i drumul, caută-i. Monştrii, razele morţii, extratereştrii.
Aveţi vreunul? Mă întrebam şi eu.
Vreo doi. Au aterizat aici în anii '60.
Îi numim Abbott şi Costello.
Succes, domnule Holmes.
Doamne!
Haide.
E cineva?
Nu, haide, haide.
Nu fi ridicol.
Răspunde. La dracu!
E aici. E aici cu mine.
Unde eşti?
Scoate-mă de aici, Sherlock, trebuie să mă scoţi de aici.
În laboratorul cel mare, primul pe care l-am văzut.
John... John?
Acum, Sherlock! Te rog!
Te găsesc eu. Continuă să vorbeşti.
Nu pot. O să mă audă.
Continuă să vorbeşti. Ce vezi?
- John? - Da, sunt aici.
Ce vezi?
Nu ştiu. Nu ştiu, dar acum îl aud.
- Auzi? - Rămâi calm. Poţi să-l vezi?
- Îl vezi? - Nu, nu-l văd.
Îl văd.
E aici.
Te simţi bine? John?
Doamne Dumnezeule! A fost câinele!
Sherlock, a fost aici, jur, Sherlock, trebuie, trebuie...
Ai văzut? Trebuie să fi văzut!
Nu-i nimic. Acum e în ordine.
Nu e! Nu e-n ordine! L-am văzut, m-am înşelat!
- Să nu tragem concluzii pripite. - Poftim?!
- Ce ai văzut? - Ţi-am spus, câinele.
- Uriaş, ochi roşii? - Da.
- Strălucea? Nu. - Poftim?
Am inventat strălucirea.
Ai văzut ce te aşteptai să vezi fiindcă ţi-am spus eu.
Ai fost drogat. Toţi am fost drogaţi.
- Poţi să mergi? - Sigur că pot.
Vino. E timpul să prindem fantoma.
Te-ai întors? La ce te gândeşti de data asta?
Crimă, dr. Stapleton. O crimă rafinată, comisă cu sânge rece.
Îi spui lui Kirsty ce a păţit Bluebell sau îi spun eu?
- Bine. Ce vrei? - Pot să-ţi împrumut microscopul?
Eşti sigur că te simţi bine? Eşti tras la faţă.
Mi-e bine.
A fost gena GFP din meduză, în caz că te interesează.
- În iepuri. - Da, sigur.
Aequorea victoria, dacă ţii neapărat să afli.
- De ce? - De ce nu?
Nu punem întrebări din astea aici.
A fost o încurcătură. Fiica mea s-a ales cu unul din specimenele de laborator,
aşa că bietul Bluebell a trebuit să dispară.
- Compasiunea ta e copleşitoare! - Ştiu.
Uneori mă urăsc.
Poţi avea încredere în mine, sunt doctor, ce secrete mai ai aici?
Dacă poţi să-ţi imaginezi,
probabil că cineva o face pe undeva. Bineînţeles.
- Clonarea? - Da, sigur. Oaia Dolly, îţi aminteşti?
- Clonare umană? - De ce nu?
Dar animale? Nu oi.
Animale mari.
Mărimea nu-i o problemă. Absolut deloc.
Singurele limite sunt etica şi legea,
iar amândouă pot fi foarte flexibile.
- Dar nu aici, nu la Baskerville. - Nu e aici!
Nu e nimic acolo. Nu are niciun sens!
- Ce te aşteptai să găseşti? - Droguri. Trebuie să fie un drog.
Un halucinogen sau ceva care provoacă delir.
- Nu e nicio urmă în zahăr. - În zahăr?
Procesul de eliminare. Am văzut câinele, am văzut ce aştepta imaginaţia mea să văd.
Un monstru făcut pe cale genetică.
Nu trebuia să mă încred în ce văd, deci rămâneau şapte motive posibile,
cel mai posibil fiind narcoticele.
Henry Knight l-a văzut şi el, dar tu nu l-ai văzut, John.
Am mâncat şi am băut aceleaşi lucruri la Grimpen, cu excepţia unuia.
- Tu nu bei cafeaua cu zahăr. - Şi?
Am luat zahăr din bucătăria lui Henry.
Nu are nimic în el.
- Poate nu e drog. - Nu, trebuie să fie un drog.
Cum l-au băgat în organismele noastre? Cum?
Trebuie să fie ceva, ceva...
Ceva... ceva adânc îngropat.
- Ieşiţi. - Poftim?
- Trebuie să merg în palatul minţii mele. - Ce anume?
N-o să vorbească prea mult o vreme, mai bine plecăm.
- Ce spunea? - "Palatul minţii lui".
E o tehnică de memorie, un fel de hartă mentală.
Desenezi o hartă cu o locaţie, nu trebuie să fie un loc adevărat.
Depozitezi amintiri. Teoretic, niciodată nu uiţi nimic.
Trebuie doar să te întorci acolo.
Locaţia asta imaginară poate fi orice? O casă, o stradă?
- Da. - Dar el i-a spus "palat".
Aşa i-a spus.
Nu eşti deloc...
câine.
Dumnezeule!
Doamne! Doamne! Îmi pare atât de rău.
- John? - Da, imediat.
Proiectul HOUND. Trebuie să fi citit despre el.
Un experiment făcut într-un laborator CIA din Liberty, Indiana.
H O U N D.
Mi-e teamă că nu am acces acolo.
- Trebuie să existe ceva, o parolă? - Aşa cred, dar e a maiorului Barrymore.
Parolă. Parolă. Parolă.
A stat aici când s-a gândit la ea.
- Descrie-mi-l. - Dar l-ai văzut.
E afurisit de milităros, genul pe care l-ar fi trimis în Suez.
Excelent. De modă veche. Tradiţionalist.
N-ar folosi numele copiilor ca parolă.
Îi place şi e mândru de munca lui şi asta are legătură. Ce e la nivelul ochilor?
Cărţi.
Jane's Defence Weekly, copii în piele. Hannibal.
Wellington. Rommel. Istoria popoarelor vorbitoare
de limba engleză a lui Churchill, cele patru volume.
Churchill. Îi place Churchill.
Copii ale Străzii Downing. Biografii separate ale lui Thatcher.
Mijlocul anilor '80, cred. Tată şi fiu.
- Barrymore senior, medalii, decoraţii. - La acea dată, aş spune veteran Falkland.
- Thatcher e mai probabil decât Churchill. - Asta e parola?
Nu! La un om ca maiorul Barrymore, e suficient doar un prenume.
Sugestibilitate extremă.
Frică şi stimuli.
Groază determinată.
Dispersare sub formă de aerosoli.
HOUND.
Deteriorare severă a lobului frontal. Accelerare periculoasă.
Traumatism cranian. Omucideri multiple.
Dumnezeule!
Proiectul HOUND. Un nou drog halucinogen
care îi face pe cei care îl folosesc foarte deschişi la sugestie.
Au vrut să-l folosească ca armă pentru a dezorienta total inamicul,
folosindu-se de teamă şi stimuli.
- Dar a fost oprit în 1986. - Din cauza efectului asupra subiecţilor.
Şi ce au făcut aceştia altor oameni. Expunerea prelungită i-a înnebunit.
I-a făcut de o agresivitate incontrolabilă.
Deci cineva face din nou lucrul ăsta? Continuă experimentele?
Încearcă să-l perfecţioneze. În ultimii 20 de ani.
- Cine? - Numele acestea îţi sunt cunoscute?
- Nu, deloc. - Cinci cercetători principali.
Cu 20 de ani în urmă.
Poate că amicul nostru e undeva în spatele imaginii.
Cineva destul de în vârstă ca să participe la experimentele din 1986.
Poate cineva care spune "celular"
deoarece a stat un timp în America? Îţi aminteşti, John?
Iată numărul celularului meu.
Ne-a dat numărul lui în caz că aveam nevoie de el.
Bob Frankland. Dar Bob nici nu lucrează cu...e virolog.
- Ăsta e un război chimic. - De acolo a început.
Şi niciodată nu şi-a pierdut certitudinea, obsesia
că acel drog ar putea să funcţioneze.
Frumos din partea lui să ne dea numărul. Să aranjăm o întâlnire.
Alo?
- Cine e? - Trebuie să-l găseşti pe Henry.
E Louise Mortimer. Louise, ce s-a întâmplat?
Henry îşi amintea. Apoi...
a încercat...
- A luat o armă şi a încercat să... - Ce?
A plecat. Dar trebuie să-l opreşti, nu ştiu ce ar putea face.
- Unde eşti? - Acasă la el. Eu n-am păţit nimic.
Stai acolo. Vom trimite pe cineva la tine.
- A atacat-o. - A fugit?
Există un singur loc în care s-ar duce, acolo unde a început.
Lestrade, du-te la Hollow. Dewer's Hollow. Şi adu o armă.
Îmi pare rău.
Îmi pare rău, tată.
- Nu, Henry, nu, nu! - Înapoi!
- Lasă-mă în pace! - Uşurel, Henry, calmează-te.
Ştiu ce sunt. Ştiu ce am încercat să fac!
- Lasă arma jos. - Nu, nu! Ştiu ce sunt!
Da, sunt sigur că ştii, Henry. Ţi s-a explicat, nu-i aşa?
- Ţi s-a explicat cu foarte mare grijă. - Ce?
Cineva avea nevoie ca tu să taci,
să te ţină copil, pentru a reafirma visul de care vă agăţaţi amândoi,
fiindcă tu începuseşi să-ţi aminteşti.
Aminteşte-ţi acum, Henry. Trebuie să-ţi aminteşti
ce s-a întâmplat aici pe când erai un băieţel.
Am crezut că mi-a prins tatăl.
Câinele. Am crezut... Doamne!
Nu ştiu... nu mai ştiu! Nu ştiu!
- Nu, Henry! - Henry, pentru Dumnezeu!
Aminteşte-ţi. "Liberty In". Două cuvinte
pe care un băieţel înfricoşat le-a văzut acum 20 de ani.
Ai început să pui totul cap la cap. Aminteşte-ţi ce s-a întâmplat atunci.
N-a fost un animal, nu-i aşa, Henry? N-a fost un monstru.
Un bărbat.
N-ai reuşit să faci faţă situaţiei. Erai doar un copil.
Aşa că ţi-ai explicat-o într-un mod cu totul diferit.
Dar ai început să-ţi aminteşti, aşa că trebuia să fii oprit.
Să te scoată din minţi pentru ca nimeni să nu creadă un cuvânt din ce spui.
Sherlock!
Nu-i nimic. Nu-i nimic, prietene.
Dar noi l-am văzut. Câinele... azi noapte. Noi l-am...
Era un câine, Henry.
Lăsa urme, speria martorii, dar era un câine obişnuit.
L-am văzut amândoi, am văzut ce-au vrut minţile noastre drogate să vedem.
Frică şi stimuli, aşa funcţionează.
Dar n-a existat niciun monstru.
Sherlock?
- Nu! Nu, nu, nu! - Henry!
Nu, nu! Nu!
Henry!
Sherlock, vezi şi tu? Da, el nu e drogat. Deci ce este?
- Nu! - Ce este?!
E tot aici.
Dar e doar un câine. Nimic mai mult decât un câine obişnuit.
Dumnezeule!
Christoase!
Nu. Nu!
Nu eşti tu, nu tu!
Ceaţa. Drogul e în ceaţă!
Dispersare sub formă de aerosoli, asta spunea în dosar.
Proiectul HOUND e ceaţa! Un câmp de mine chimice.
Pentru Dumnezeu, ucide-l! Ucide-l!
Priveşte-l, Henry.
- Nu, nu. - Haide, uită-te la el.
Ticălosule.
Ticălosule! 20 de ani! 20 de ani din viaţa mea pierduţi!
- S-a terminat. - De ce nu m-ai ucis pur şi simplu?
Un mort e ascultat, el trebuia să facă mai mult de atât.
Trebuia să discrediteze tot ce-ai spus despre tatăl tău.
Şi avea mijloacele chiar la picioare.
Un câmp de mine chimice, pedala de presiune în pământ,
te droga de câte ori te întorceai aici.
Arma crimei şi locul faptei, toate într-una.
Henry, cazul acesta... îţi mulţumesc.
- A fost genial. - Sherlock.
- Ce-i? - Acum?
- Nu e momentul? - Ba da, e în ordine.
E foarte bine. Asta înseamnă...
că tatăl meu a avut dreptate.
A aflat ceva, nu-i aşa?
Şi de aceea l-ai ucis, pentru că avea dreptate.
Şi te-a prins exact în mijlocul unui experiment!
Frankland!
- Frankland! - Fugi!
Haide, ţine pasul!
E inutil, Frankland!
Mulţumesc, Bill.
- Deci n-au omorât câinele? - Evident.
Cred că n-au avut inima s-o facă.
- Înţeleg. - Ba nu înţelegi.
- Nu înţeleg. Sentiment? - Sentiment.
Ce mi s-a întâmplat în laborator?
Vrei nişte sos?
Eu n-am fost la Hollow. Cum se face că am auzit
acolo acele lucruri? Frică şi stimuli?
Trebuie să fi fost drogat în altă parte. În laborator.
Ai văzut instalaţia, foarte veche, curge ca din sită.
- Şi ducea gazul. Ketchup sau sos? - Ia stai puţin.
Credeai că e în zahăr. Ai fost convins că e în zahăr.
Mai bine plec. E un tren care pleacă în jumătate de oră şi dacă vrei...
Doamne! Tu ai fost.
Tu m-ai încuiat în afurisitul ăla de laborator.
- Am fost nevoit. A fost un experiment. - Un experiment?!
- Am fost îngrozit, speriat de moarte! - Credeam că drogul
era în zahăr, aşa că ţi-am pus în cafea.
Apoi am aranjat totul cu maiorul Barrymore.
Complet ştiinţific, condiţii de laborator. La propriu.
- E aici cu mine. - Bine, vorbeşte, te găsesc eu.
- Nu pot, o să mă audă. - Spune-mi ce vezi.
Nu ştiu, dar acum îl pot auzi.
Ştiam ce efect ar avea asupra unei minţi superioare,
trebuia să încerc pe una obişnuită.
Ştii ce vreau să spun.
- Dar n-a fost în zahăr. - Nu.
De unde să ştiu că tu fuseseşi expus gazului?
- Deci te-ai înşelat. - Nu.
- Te-ai înşelat, n-a fost în zahăr. - Puţin.
Nu se va repeta.
Are vreun efect pe termen lung?
Niciunul. Vei fi bine odată ce vei excreta. Toţi vom fi.
Cred că m-am ocupat deja de partea asta.
- Unde pleci? - Mă întorc imediat.
Merg să vorbesc cu un om despre un câine.
În ordine, lasă-l să plece.
Subtitrarea Andrada2003-BlackAmber/SubTeam pentru www.subs.ro
Comentarii pe www.tvblog.ro Thanks APOLLO www.addic7ed.com