Unde mi-e forcepsul?
Retracţie.
Depărtător.
Acum, pense...
Trebuie făcută retracţia...
Opriţi careva muzica aia. Nici gândurile nu mi le aud.
Calmează-te, Michael.
- Nu-i operaţie pe creier. - Păi...
Nu-mi permit să fiu distras când operez.
Nu operezi. Tu eşti pacientul.
Asta nu-i bine.
- Să încercăm s-o scoatem? - E tahicardic.
- Doare? - Da.
- Trebuie să spui cuiva. - Bine.
- Băieţi, mi-am revenit. - Îi creşte tensiunea.
Uitaţi-vă la mine.
- Are hemoragie. - Ascultaţi-mă! M-am trezit!
Anestezistul a dat-o-n bară. Simt asta.
Alo, cineva!
Întregul segment e necrozat. Nu-l mai putem salva.
Anna... Anna!
Se prevăd căderi de zăpadă în zona New York
de 50-60 cm în următoarele 24 de ore, cu vânt puternic...
Anna?
Ai încălcat destul regulile. Acum îmi invadezi şi visele?
- Nu eşti Tavo. - Hector. Completează asta.
Ţi se pare că sunt pacient al clinicii?
Şchiopătezi.
Am făcut întindere de muşchi la hochei. Mă simt bine.
- Să joci corect, dr. Holt. - Când nu sunt eu corect?
- Cine-i primul pacient? - Stai aşa.
Era chiar aici.
- Cine urma? - Îmi pare rău, oameni buni.
- Staţi jos cu toţii. Vă vom striga numele. - Când îţi dai seama,
bagă pacientul în sala de consultaţii, prinde-i fişa pe uşă
şi caută-mă.
Noroc.
- Cum ne simţim azi, doamnă Polanco? - Doamnă?
- Nu prea arăţi a Mary. - Marty.
Scuză-mă o clipă.
Hector, mi-ai dat fişa lui Mary Polanco, în loc de Marty Polanco.
- N-am fost eu de vină. - Dar cine?
- M-a ajutat Autumn, deci... - E vreo problemă?
E fişa greşită şi el crede că eu sunt de vină.
- Dar tu eşti, nu? - N-am scos-o eu.
- Nici eu. - Îmi dă cineva fişa bună?
E-n regulă.
- Dacă ai vreo întrebare, spune. - Aşa voi face, dar n-am fost eu.
Băieţi, aţi uitat...
Anna... ce mai pui la cale?
Super. Vorbesc cu tine chiar şi când nu eşti aici.
Nu ştiu ce e mai aiurea.
"Mary Polanco a slăbit 11 kile".
"Sindrom X"? Autumn, ştii ce-i sindromul X?
Nu pot să cred că tu nu ştii.
Tu te ocupi doar de boli ale creierului în spitalul ăla al vostru.
Ce amuzant. Eşti pe cât de adorabilă, pe atât de utilă.
Sindromul X se referă la un cumul de boli.
Diabet, obezitate şi hipertensiune.
Medicilor de familie le sunt aşa cunoscute, că şi-au creat propria abreviere.
M-am prins.
Dacă mai vrei instruire, "VD" înseamnă "vizită la domiciliu".
Am înţeles. Pui tu asta la dosar?
Ăsta-i un fel de joc de-a dominaţia intelectuală?
Toate au fost vizite la domiciliu.
- Ea suferă de agorafobie. - Cine?
Doamne...
Camera de gardă e gata şi nu mai sunt traume.
Bine.
Şchiopătezi. Vrei să te ajut?
Nu. Accesul permis doar personalului medical.
Promit că stau în uşă. Te deranjează ceva.
Mda, puterile tale nu încetează să mă uimească.
Anna a prescris benazepril şi insulină
unei femei închise în casă, fără ajutor.
Cine a preluat-o după ce s-a dus?
Nimeni. Medicamentele îi sunt aici de trei luni.
Şi acum, frate?
Nu pot să cred că femeia asta a fost scăpată din vedere.
Ştiu. De obicei, locul ăsta e ca o maşinărie bine unsă.
- Cineva trebuie să aibă grijă de ea. - Te-am trecut pe tine.
Nu. Pune-l pe Zeke sau pe Kate.
Am întâlnire la spital cu o amigdală care face figuri.
Tocmai mi se aduce aminte. Am plecat, Rita.
Ce s-a întâmplat? Cum adică?
Ştie cum e cu anulările?
Bine. Incredibil.
Am auzit fără să vreau că te-ai eliberat.
De cazul ăsta se poate ocupa oricine, Autumn.
Dacă ai o tumoră pe creier, mă ocup eu.
Hai. Mary stă în drumul tău.
Stă în direcţia opusă.
Dacă-i o treabă neterminată de-a Annei, ar fi grozav s-o închei tu.
Ştii, mereu am cedat şi am acceptat. Şi dacă refuz?
Exact în boaşe.
Că vorbeam de răspunsuri cosmice...
UN OM ÎNZESTRAT Sezonul 1 Episodul 10
Traducerea: Andrada2003-BlackAmber/SubTeam
Comentarii pe www.tvblog.ro
Mary, eşti aici?
N-a mai ieşit din casă de trei ani. Unde să fie?
- Suntem de la clinica Sanando. - Plecaţi.
- Ţi-am adus medicamentele. - Robert?
Nu. Sunt dr. Michael Holt.
- Unde-ai fost, Robert? - Cine-i Robert?
Fostul ei soţ.
Am reţeta pe care ţi-o aducea de regulă dr. Anna Paul.
- Nu ştiu pe nimeni cu numele ăsta. - Ba da.
Avem o poză pe care a făcut-o ea cu voi două.
Anna era singura persoană din lume în care aveam încredere.
Îmi aducea un carob delicios.
Era aşa de bun că nu-mi mai era dor de ciocolată.
A încercat să mă ajute. Apoi n-a mai venit.
N-a făcut-o intenţionat. Anna e cea care ne-a trimis.
Nu mi-ai spus că aduci musafiri la cină.
Verifică-i dosarul. Trebuie să fie vreun membru al familiei care s-o ajute.
Nu-i trecut nimeni la persoane de contact.
Şi nu se pomeneşte nimic de demenţă. Ce-a păţit?
Nu şi-a mai luat medicamentele de trei luni.
Poate-i cetoacidoză diabetică, encefalopatie hipertensivă.
Şchiopătezi.
- Te-ai lovit? - Nu, sunt în regulă.
Trebuie să-ţi iau tensiunea.
N-a fost mereu o pustnică. Anul Nou, 2006.
- Arăta superb. - Te rog, nu face asta.
Mary, rămâi cu mine. E-n regulă.
- Tensiunea 150 cu 93. - Nu există înregistrări ale glicemiei.
Mary, când ţi-ai măsurat ultima oară glicemia?
- Dr. Holt o să ţi-o măsoare acum, bine? - Nu, mai bine o aşteptăm pe Anna.
- Nu, sunt medic. - Nu eşti. Unde-i ea?
- Mary, nu te mişca. - Unde-i? Ce-aţi făcut cu ea?
- Unde e? Unde-i Anna? - Anna e moartă.
- Numai pe ea o mai aveam. - Îmi pare rău.
Ăsta-i singurul motiv pentru care n-a mai venit la tine.
Glicemia e prea mare să poată fi măsurată. Îmi trebuie analize biochimice.
- Trebuie s-o ducem la clinică. - Nu.
Nu pot pleca din casă. Te rog, Robert.
Facem doar câteva analize. Acum trebuie însă să-ţi dau insulină.
- Voi fi acolo. - Nu, nu suport mulţimea.
Nu. Nu vor fi mulţi oameni acolo, nu?
Mă scuzaţi. Vreau să trec.
Scuze. Mă scuzaţi.
- Ajută-mă, Anton. - Cred că ora de meditaţie nu l-a calmat.
Dante! Ai păţit ceva.
Da, tatuajul fratelui meu e tot infectat.
- Cat mai durează? - Bună, scuză-mă de deranj.
- Dante are nevoie de un medic. - Bine, pune-o pe mama lui să...
N-avem timp de completat formulare.
- Am un atac de cord. - Mereu moare de ceva.
- Întreabă-i pe medici, toţi îl ştiu. - Acum e ceva real.
Braţul stâng mi-a amorţit şi mă furnică.
Eu zic că-i atac de cord. Dr. Sykora!
Bine.
Din fişa ta văd că ultima oară suspectai o listerioză?
Citise pe net despre epidemia datorată pepenilor alteraţi.
Mă bucur că n-a fost decât o alarmă falsă.
Aş vrea să fie la fel şi acum, dar nu e.
Bine, ia să ne uităm.
- N-ai nicio problemă la inimă. - Imposibil.
Uită-te aici. Segmentele T sunt normale.
Dacă ai fi avut un infarct, ar fi fost ridicate.
- Şi de ce mi-a amorţit braţul? - Se numeşte parestezie, e inofensivă.
- Poate ai dormit rău. - Nu, nu-l simţeam aşa când m-am trezit.
În multe cazuri, este...
Intră. În multe cazuri n-are o cauză anume.
- Văd că s-a întors pacientul meu preferat. - Îţi promit însă că va trece de la sine.
Asta-i tot? Nu vă daţi seama ce am?
Fiindcă nu eşti o urgenţă, trebuie să-i consult pe pacienţii care erau aici.
Pe net scria că furnicăturile pot fi semn al unei infecţii,
ale expunerii la toxine sau ale unei ischemii.
Nu cred că avem de-a face cu aşa ceva, dar dacă mama ta
aşteaptă până termin cu următorul pacient, îţi fac un consult complet.
Nici vorbă, Dante.
Am lipsit destul de la serviciu, tu i-ai făcut să-şi piardă destul timp.
- Te rog, mamă. - Bine, cu o condiţie.
Nu mai cauţi pe net sfaturi medicale.
- Mersi, dr. Zeke. - Rămâi aici, nu stau mult.
- Încă puţin, Mary. - Nu pot.
Ba da, Mary, poţi. Haide.
- Doamne sfinte, e Mary a mea? - Da. Bravo, Mary, te descurci.
Nu, Robert, nu pot! Nu pot!
- Doamne, Michael, ce-a păţit? - Uită-te la ea.
Ştiu, trebuie s-o liniştim.
- Şi cum facem asta? - Nu ştiu.
Nici eu. N-am mai văzut-o în starea asta.
E în regulă. Eşti pregătită?
Bine. Haide.
Mary suferea de agorafobie severă,
dar tensiunea şi diabetul erau sub control.
Nu avea demenţă. De cât timp am murit?
Sunt trei luni de când a văzut-o Anna, nu?
- Doar ştii. - Trei luni?
Nu pot să cred că am murit de atâta vreme.
- Robert, vreau să mă întorc. - Spune-mi despre Robert.
- Ştii cât ştiu şi eu. - E o poveste tristă.
Era fermecător, amuzant, chipeş.
Au avut o nuntă de vis şi un apartament în Central Park West.
Am o întâlnire cu analistul nostru. Să mergem.
- De unde a apărut asta? - Habar n-am.
Era vicepreşedinte la o firmă importantă.
Deci, Mary a fost şefă mare?
Zău? Unde ai văzut asta?
Bine.
- Mary, trebuie să te ţii bine. - Ştii măcar unde-i întâlnirea?
- Nu, trebuie să... - Mergi pe drumul indicat...
Sunt rezervări pentru un hotel alpin.
Ce-i, Mary?
E agorafobia ei. Are un atac de panică.
Nu, pare respiraţia specifică diabeticilor.
- Asta trebuie să fie. - Ce anume?
Ce mai aşteptăm?
Trebuie s-o ducem la clinică, dar e blocaj pe Broadway.
O iau pe strada Bowery.
Care-i treaba cu Dante?
L-am văzut de o grămadă de ori.
Sciatică, lupus, boala Lou Gehrig. E ipohondru.
Mi-am dat seama. Oare de ce?
Ia ghici.
E mic de statură, e prea deştept şi nu-i bun la sport.
- E persecutat la şcoală. - Bolile imaginare îi permit să stea acasă.
Mama lui ştie?
E mamă singură şi munceşte toată ziua. Face tot ce poate.
- Adică ce? - Ce-am făcut şi eu.
- A vorbit cu directorul, cu psihologul. - Şi?
Dacă erau abuzuri fizice, i-ar fi exmatriculat pe măgari.
Dar sunt verbale, e umilinţă.
Şi atunci e-n regulă?
Ştii câţi copii se sinucid fiindcă sunt persecutaţi la şcoală?
Scuză-mă că te-am făcut să aştepţi.
Dante?
Bună, Zeke.
- N-ai auzit-o pe dr. Kate? - Nu.
De ce n-am auzit-o?
- Nu ştiu. Ce-ai păţit la urechi? - Mă cam doare dreapta.
Poate e doar un dop de ceară, dar o să mă uit, bine?
- Dr. Zeke, vrei să te uiţi? - Ce-i?
Membrana timpanului e ruptă.
- Ce înseamnă asta? - Are timpanul spart.
Cum? Ce ţi-ai băgat în ureche?
Nimic, jur! De ce mi s-a întâmplat mie asta?
Timpanul se poate sparge din cauza infecţiei, dar aici nu-i inflamat.
- O să rămân surd? - Nu.
- Se vindecă de la sine într-o lună, două. - Asta a fost o persecuţie de la şcoală?
Aşa a fost? Te-a lovit cineva la şcoală?
- Nu. - N-ar fi avut cum.
Şcoala a fost închisă toată ziua din cauza zăpezii. A stat acasă.
Sângele era proaspăt. Azi s-a întâmplat. Şi n-a fost psihosomatic.
Mai întâi parestezia braţului, acum asta.
- Ce naiba o fi? - Nu ştiu. Credeam că-i o persecuţie.
- Până a zis ea că n-a mers la şcoală azi. - Era singur acasă. Rămâne doar mama.
Pare sătulă de toate vizitele aici. Crezi că ea l-a lovit?
Poate nu-i bună teoria mea cu ipohondria.
Dacă ea i-a băgat în cap totul şi...
- Se bucură de atenţie? - Sindromul Munchausen.
După atâtea alarme false, trebuia să vină cu ceva real.
- Dacă aşa stă treaba, va fi tot mai rău. - Ar trebui să-i despărţim.
Spune-i mamei să vină în cabinetul 2.
Ce naiba, frate?!
- Stau de trei ore! - Hector, am nevoie de un cabinet.
- Sunt pline! - Ai grijă de ea până aduc insulina.
- Nu te mai întreb o dată. - Autumn?
- E vreo problemă, domnule? - Da, aştept de-o veşnicie.
Vreau să meargă cineva
- ...să-l consulte pe fratele meu. - Dacă luaţi loc, vom...
- Mary! - Ce s-a întâmplat?
Nu ştiu, m-am întors doar o clipă.
Bine. Vino aici. Mary, nu mişca.
Fii calmă, bine? Vreau să mă asigur că nu ţi-ai rupt nimic.
- Fă-i să plece! - La o parte. Faceţi-i loc.
- Eşti teafără. Acum te voi ridica. - Ajută-mă, Robert, te rog!
- Scoate-mă de aici! - Bine, bine...
- Eşti în regulă? - Da.
A avut un atac de panică. Dă-mi nişte lorazepam din geantă.
Dante, uneori copiii îi protejează pe cei care le fac rău.
Mai ales dacă e vorba de cineva apropiat, de o rudă.
Nu-i vorba de aşa ceva.
- Te-a lovit mama ta? - Nu.
- Îmi spui cine a făcut-o? - Nu ştiu!
Mă plimbam de unul singur şi nu mai ştiu decât că m-am trezit cu faţa-n zăpadă.
Stai, ţi-ai pierdut cunoştinţa? De ce nu mi-ai spus?
Mama era la serviciu. N-aveam voie să ies afară.
Îşi face griji din cauza mea.
Care-i ultimul lucru pe care ţi-l aminteşti?
O pocnitură puternică. Parcă ar fi fost o armă.
- Crezi că a tras cineva în tine? - Nu inventez nimic!
Vă rog, nu-i spuneţi mamei că am dat-o în bară.
Dragul meu, nu-i vina ta.
Ba da. Mă ducea la spitalul cel mare, dar acum nu mai avem cu ce plăti facturile
şi de-asta m-a adus aici.
- Ce mi s-a întâmplat? - Nu ştiu, dar îţi promit că voi afla.
Trebuie să te mai consult. Ce-ar fi să stai în fund?
O să-ţi ridic cămaşa, să te ascult la plămâni.
- Dante, ştii cum ai făcut asta? - Nu ştiu.
E cancer de piele?
- Bună. - Bună.
Am un copil de 12 ani ipohondru...
Sunt ocupat cu propriul pacient cu probleme.
Sindrom X cu mers târşâit,
deci pot adăuga şi Parkinson la lista ei de boli.
Şi, clar, demenţă.
Deşi Anna zicea că nu erau semne de demenţă
- ...acum trei luni. - Când ţi-a zis asta?
Ar fi notat în fişa lui Mary.
- Ce e cu tine? - Nimic.
Doar dureroasa conştientizare că nu voi mai juca hochei profesionist.
Dar sunt veşti bune pentru Mary.
Nu sunt cetone, aşa că ştim că nu e cetoacidoză.
Ce faci?
- Jos pantalonii. - Pardon?
Te doare. După zona pe care o presezi, cred că e hernie inghinală.
- Ai ridicat ceva greu? - Nu renunţa la serviciu.
Ăsta e serviciul meu.
- Lasă-mă să mă uit. - Nu.
- Bună încercare. - Dă-mi voie să palpez.
- Nu. Ce faci? Ia-ţi mâinile... - Vrei să nu mai fii idiot?!
- Lasă-mă să palpez. Desfă cureaua. - Salut, băieţi. Ce se petrece?
- Sunt sigur că Michael are... - Întindere musculară. N-am nimic.
Nu avem nişte pacienţi bolnavi care au cu adevărat nevoie
- ...de îngrijirea minunată a lui Zeke? - Ba da.
Am găsit ceva la Dante. Când terminaţi cu gâdilatul, vii să vezi?
Da, imediat.
- Ai febră? Greaţă? - Nu.
Dacă e hernie si devine strangulată, poţi să pierzi din intestine sau mai rău.
- Cunoşti toate semnele. - Da, am înţeles.
Ai înţeles. Da...
- Ce-i cu Michael? - Îţi spun mai târziu.
L-am consultat pe Dante.
- Ce naiba e pe spatele lui? - Speram să ştii tu.
N-am mai văzut aşa ceva.
Spune că nu-l doare. Trebuie să fie eritematos.
Da, am văzut că sunt capilare sparte, dar de la ce?
- De la mamă? - Nu, nu cred.
Ce e modelul acela?
O figură Lichtenberg.
Priveşte.
"Figurile Lichtenberg se prezintă sub formă de ferigi roşiatice"
"care sunt create de ruperea capilarelor mici"
"provocată de unda de şoc a descărcării unui fulger"
"care izbucneşte pe piele. Mai sunt cunoscute sub numele de flori de fulger".
Dante a fost lovit de fulger.
A fost lovit de fulger în mijlocul Central Park,
în mijlocul unei furtuni de zăpadă? E o nebunie.
E rar, dar se întâmplă. Se numeşte ninsoare cu fulgere.
Şi n-a mai văzut nimeni.
Ninsoarea absoarbe sunetul şi lumina de la tunet şi fulger,
aşa că e silenţios şi invizibil.
- Cum a supravieţuit? - Probabil n-a fost lovit direct.
Poate a sărit dintr-un copac sau altceva.
Credem că e ceva numit descărcare disruptivă.
Ceea ce explică faptul că n-are semne de la arsură.
Şi acum ce se întâmplă?
A fost lovit cu 30 milioane de volţi.
Există posibilitatea unor complicaţii neurologice.
Ar trebui văzut de un specialist neurolog.
Dar aveţi noroc. Azi avem unul.
Rita... sună-l pe Mendelssohn şi...
programează o herniorafie.
- Cine e pacientul? - Eu.
Spune-i că după greaţă şi febră, e hernie strangulată.
Michael... au murit oameni de la hernii strangulate.
Nu fi măgar. Mişcă-ţi fundul încoace. Nu, lasă.
- Chem o ambulanţă particulară. - Nu face asta, Rita...
Am făcut-o deja. Ce plănuieşti să faci?
Să vii încoace de parcă n-ar fi nimic în neregulă cu tine?
Încearcă şi te omor cu mâna mea!
Iată-te. Văd că eşti pe picior de plecare.
- Am un pacient pe care vreau să-l vezi. - Nu pot acum.
- Scuze, Kate, nu pot... - Te rog, promit c-o să fie fascinant.
- Hector, unde e Dante? - Doamna Crim m-a întrebat acelaşi lucru.
S-a dus la toaletă şi când s-a întors, Dante dispăruse.
Spunea că era foarte speriat. El s-o fi dus acasă şi ea după el.
Nu, nu, nu. S-o găsim şi să-i spunem să-l aducă înapoi aici.
- Am venit să-l luăm pe Michael Holt. - Da. Eu sunt dr. Holt.
- Pacientul e în cabinetul 1. - Credeam că dvs sunteţi pacientul.
Nu, vă înşelaţi. Acolo. Zeke.
Ajută-i s-o ia pe doamna Polanco, te rog.
- Ce se întâmplă? - Despre asta voiam să-ţi vorbesc.
Bolnava cu multiple probleme de sănătate, facultăţi mintale diminuate
şi n-o pot trimite acasă.
Ai chemat o ambulanţă privată s-o ducă la Holt?
Da. Trebuie să fac nişte analize să văd cum fac aranjamentul.
E nemaipomenit. Ce te-a apucat?
A fost un proiect drag Annei şi vreau să-l văd terminat cu bine.
Sunt sigură că n-ai fost un soţ grozav,
dar se pare că eşti cel mai minunat fost soţ din lume.
Probabil că ar trebui să mergi cu ea.
Minunată idee.
- Mi-a furat toţi banii. - E o clinică gratuită, Mary.
- Nimeni n-a luat nimic de la tine. - Mă ocup eu de aici, Autumn.
Doamne...
Ei de unde au venit?
Soţul ne-a făcut cu mâna când veneam încoace.
Soţia lui are contracţii la 2 minute şi încercau să prindă un taxi
- ... către Manhattan de jumătate de oră. - Aveţi o clinică excelentă chiar aici.
Oricare medic de aici poate asista la naştere.
Corinna a avut complicaţii la ultima sarcină. Are nevoie de cezariană.
N-am ştiut că luăm un pacient şi pe dvs. Nu e loc suficient.
Dumneavoastră decideţi, dr. Holt.
Bine. Duceţi-o pe Mary la Holt şi pe ei la Manhattan Memorial.
Iau maşina şi ne vedem acolo.
N-a fost prea strălucit.
Se întoarce?
Da, am înţeles. Am greşit.
Dumnezeule! Michael!
Michael... te simţi bine? Te-ai lovit la cap?
Nu. Nu.
Eşti teafăr? Ce s-a întâmplat?
Hernie strangulată.
- De ce n-ai spus nimic? - Trebuia să mă laşi să te examinez.
- Ai ştiut şi nu mi-ai spus?! - Am încercat.
Şi tu... aştepţi până eşti în pericol de moarte şi cauţi îngrijire medicală?
- Cel mai rău pacient. - Ambulanţa?
- Sunt în întârziere din cauza viscolului. - Las-o baltă. Operăm aici.
- Spuneţi-mi că există altă opţiune. - Nu există.
Dacă-mi daţi o pereche de mănuşi, aş putea ajuta.
Ţi-am spus că trebuia să-i îndesăm anestezicul pe gât.
- Anestezia locală e bună. - Aproape am deschis sacul herniar.
Bine, să nu ciupeşti intestinul. Şi aveţi grijă la nervul inghinal.
- Ai grijă că tu eşti cel operat. - N-ai vrea să-mi distragi atenţia
şi să-ţi fac o vasectomie.
Gata.
Iată.
Intestinul se retrage în cavitatea abdominală.
- Simţi puţină presiune? - Nu, mi-e bine.
- Nu-i prea târziu să spui c-ai fost prost. - Mi-e bine.
- Hernie strangulată? - Te simţi bine?
- Mă simt bine. - Ce s-a întâmplat?
O afurisită de rană la hochei.
N-am să înţeleg, pe niciun plan al existenţei,
de ce eşti atât de dur cu corpul acela superb.
- Doare? - Am visat-o.
- M-ai visat? - M-ai visat?
A fost mai degrabă un coşmar.
Dar voi nu eraţi în el.
Ce-ai visat?
Că eram operat. Fără anestezie.
Un neurolog medium.
Mintea mea trebuie să fi încorporat durerea
de la muşchiul întins în visul meu. N-a fost percepţie extrasenzorială.
Poate a fost un avertisment de la îngerul tău păzitor.
Pe care trebuia să-l asculţi.
Sunt fantomă. Nu sunt Uimitorul Kreskin.
Gata. Te descurci bine, Michael. Suntem aproape gata.
- Vreau să închid eu. - Amuzant.
Nu vreau cicatrice. Sutura subcuticulară e specialitatea mea.
- Chiar aşa, Michael? - Cel mai rău pacient dintotdeauna.
Ne pare rău, nu mai consultăm pe nimeni astă seară.
Doamnă Crim, aţi primit mesajele mele.
- Dante s-a întors aici? - Nu ştiu.
- Nu era acasă. - Credeţi că s-a pierdut în viscol?
Mă rog să nu fi plecat de aici. Dante!
Eşti aici? Răspunde-mi!
Michael. Unde naiba eşti?
Michael...
Aici ai făcut operaţia de hernie?
Data viitoare spune-mi din timp şi îţi fac rezervare la o crâşmă bună.
- Ce cauţi aici? - Nu mi-ai dat de ales.
Imaginează-ţi ce surpriză când a sosit ambulanţa pe care am chemat-o.
Parcă era maşină de circ.
Paramedici, o pacientă cu demenţă, o gravidă, dar nu Michael.
Ai avut grijă de... ai aranjat-o pe Mary la Holt, da?
- Bineînţeles că am aranjat-o. - Bine, gata.
Eşti aici pentru prima oară, nu? Ce părere ai?
Îmi place decorul la nebunie. Infecţie stafilococică timpurie?
Sunt absolut sigură că nu te las să te refaci în gaura asta.
Mă odihnesc o oră şi mă duc acasă.
Dante!
Am pierdut un pacient.
Aţi văzut din întâmplare un pacient cam atât de înalt, cu ochelari?
Nu.
Bine.
Uite cum stă treaba. Camioneta lui Len e afară.
Te iau şi te duc înapoi la civilizaţie, acolo unde pot sta cu ochii pe tine,
înainte ca ei să te piardă şi pe tine.
Dante.
Mă duc iar să mă uit în faţă.
Dante? Vino încoace.
E în regulă, ieşi din ascunzătoare.
Zeke! Aici.
Salut, amice.
- Te simţi bine? - Mă doare capul foarte rău.
Vino încoace.
Ai să te faci bine.
N-o să mă fac. Cred că fulgerul mi-a prăjit creierul.
Copiii de la şcoală sunt şi aşa destul de răi.
- Acum sunt vizat de Dumnezeu? - Nu "vizat". Ales.
Ridică-l să-l văd. Haide.
- Cum te simţi? - Nu prea bine.
Am o durere mare de cap.
Când tu şi dr. Kate şopteaţi mamei mai devreme,
îi spuneai că o să mor?
Nu. Doare chiar atât de rău?
Dă-mi voie să văd. Uită-te la mine.
- Deschide. - Cum arată, Zeke?
Pupilele sunt dilatate.
Persoanele lovite de fulger arată semne de creşterea a presiunii intracraniene.
Nici să nu te gândeşti, Michael.
- Are o criză. Să-l punem pe o parte. - Daţi-i cinci miligrame de midazolam!
La naiba. Îl găsesc eu.
- Fă loc pentru doi în maşină. - Da...
Înlătur osul. Gata pentru evacuarea hematomului.
Cauter bipolar la mine.
- Dante are hemoragie epidurală. - Doamne, copilul ăla nu e bine niciodată.
Se face bine?
- Ce se întâmplă? - Totul merge bine, dr. Holt.
- Nu se aude prea bine. - Doar o mică sângerare.
- Acum o cauterizăm. - Verificaţi dura mater
pentru hemoragie subdurală înainte de a închide.
Ştim că eşti şeful, dar crezi că poţi da consultaţii când iei analgezice?
Dacă nu eşti deschisă sugestiilor mele, găseşte-ţi alt loc de muncă.
Apropo, a refuzat analgezicele, cu excepţia ibuprofenului.
- Să mai încercăm o dată. - Cum doreşti, dr. Holt.
Nu e vorba de mine, Oscar. E vorba de pacient.
- Pacientul va fi bine. - De ce te-ai dat jos din pat?
Stau aici până se termină operaţia.
Spuneţi-mi.
- Trebuie să dormi puţin. - Trebuie să-mi fac vizitele.
Încearcă şi îţi fac o injecţie intravenoasă cu anestezic.
Măcar lasă-mă să văd ce face Mary. Şi termin pe ziua de azi.
Se odihneşte bine... între schimbarea cearşafurilor.
Acest detaliu nu e trecut în fişa medicală recentă... incontinenţa.
Asistenta Colette nu mai poate de bucurie.
- Udă, sărită de pe fix şi nestăpânită. - Cineva şi-a luat medicamentele.
Nu, simptomele lui Mary... incontinenţă, demenţă şi mersul instabil.
Udă, sărită de pe fix şi nestăpânită.
Noroc că am fost aici să te scap de şef, Rita.
Ar trebui să fie de ajuns.
Bună, Mary. Îţi aminteşti de mine?
Rita. Ţipai la toată lumea
când am venit eu cu ambulanţa.
- Bine te-ai întors. - Ce mi-au făcut?
Am scos puţin lichid rahidian pentru a elibera presiunea din creier.
După cât e de lucidă, aş spune că diagnosticul dr. Holt e corect.
- Acum ce mai am? - Hidrocefalie normotensivă.
E o boală foarte des confundată cu Alzheimer sau Parkinson.
E cauzată de acumularea de lichid cefalorahidian în ventriculii cerebrali.
Spre deosebire de Alzheimer sau Parkinson, hidrocefalia e tratabilă.
- Cu tine ce mă fac? - Mulţumesc pentru ajutor, Zeke.
Îţi trimit nota de plată.
Luciditatea pe care o ai acum nu va dura mult.
Lichidul se va acumula cu încetul.
Dar într-o zi sau două, când dr. Holt va fi bine din nou,
îţi va face o operaţie şi vei fi ca nouă.
Vindecă diabetul şi agorafobia?
Nu. Dar nu vei mai fi confuză.
Clinica te va ajuta cu celelalte boli.
Şi noi putem să te ajutăm.
Putem să chemăm pe cineva?
Nu. Nu am pe nimeni.
Cum te simţi?
Îţi aminteşti când încercai să-mi explici cum a fost pentru tine de când ai murit?
Ca şi cum ai fi fost blocat după un geam şi cineva avea nevoie de operaţie?
Asta mi s-a întâmplat noaptea trecută.
Înţeleg.
Îmi pare foarte rău.
N-ai luat nimic pentru durere, aşa-i?
- Aşa-i. - N-am luat.
- Şi astăzi lucrez. - Mai vedem.
- Îţi mulţumesc că ai ajutat-o pe Mary. - Eu îţi mulţumesc.
Pentru că... ai înfruntat viscolul pentru mine.
- Oricând. - Salut.
Vreau să văd ce face cel mai rău pacient din lume. Cum te simţi?
Mulţumită ţie sunt din nou perfect.
Ştii că a încercat să preia controlul propriei operaţii? Cine face aşa ceva?
- Nu mă face să încep. - Câte aş putea să vă spun...
- Te-am lăsat să închizi, nu? - M-ai lăsat?
Cum te descurci cu obsesia de a controla totul?
- Trebuie să luăm prânzul împreună. - Mi-ar plăcea să vin şi eu.
Ce cauţi aici, Mary?
N-am putut să suport toate asistentele care intrau şi ieşeau din salonul meu.
Era singurul loc în care puteam să fiu singură.
Vrei să-l caut pe Robert?
Da, ar fi minunat. Apoi aş pune să-l aresteze.
De ce ai adus vorba de nemernicul ăla?
Dr. Holt zicea că ieri îi tot spuneai pe nume.
Înseamnă că trebuie să fi fost...
complet dusă.
Poate confuzia a fost o binecuvântare.
Ce ţi-a făcut?
M-a făcut să mă îndrăgostesc de el, să mă mărit cu el.
Apoi mi-a luat tot ce aveam pe lume.
A fost atât de umilitor.
Iar tu te-ai târât într-o gaură să mori.
Draga mea, nu ştii că o viaţă bună e cea mai bună răzbunare?
E prea târziu pentru asta.
Niciodată nu e prea târziu.
Poate că fac pe grozava acum,
dar m-am luptat şi eu cu demonii mei şi am ieşit învingătoare.
Şi tu poţi.
N-am să te las să te târăşti înapoi în groapă.
Zeus, Thor, Jupiter, Apocatequil.
În fiecare cultură, zeul fulgerului a fost rege.
- Anton? Ce faci aici? - Michael, eşti tu din nou.
- Dr. Little Creek... - Nu e doctor.
Şaman. Nu sunt medic. Îl ajut pe Dante să ajungă acasă.
Îi explica lui Dante de ce i s-a întâmplat aşa ceva.
- Şi care crede că a fost cauza? - Spune că sunt multe căi
prin care un şaman e chemat spre calea lui, dar cea mai directă e fulgerul.
Există o istorie documentată a fiecărei tradiţii şamanice.
- Ai fost lovit de fulger, Anton? - Nu, dar mentorul meu a fost.
Pe când avea vârsta lui Dante.
Înainte de a fi lovit de fulger era un fermier incult.
După aceea a devenit un mare învăţat.
Dante, să fii şaman nu e singura ta opţiune.
Ştiu un caz în care un om nu cântase la pian înainte să fie lovit de fulger.
- De atunci a compus simfonii întregi. - Crezi că acum pot cânta la pian?
E unul în biroul meu, dacă ai vreodată chef.
Dante, orice vei face, îţi garantez că va fi special.
Categoric. Aşteptăm lucruri mari de la tine.
- Vă mulţumesc. - Cu plăcere.
Subtitrarea Andrada2003-BlackAmber/SubTeam
Comentarii pe www.tvblog.ro