Din sezonul trecut...
- Cine eşti? - Jim Moriarty.
La revedere!
Criminal consultant.
Am adorat acest joculeţ al nostru.
- Au murit oameni. - Asta fac oamenii!
Te voi opri.
Dacă îţi mai bagi nasul...
am să te ard.
Am să-ţi ard inima.
Te găsesc mai târziu.
Ba n-ai s-o faci!
Scuze, băieţi! Sunt atât de schimbător!
E o slăbiciune,
dar să fiu sincer cu mine însumi, e singura mea slăbiciune.
Nu puteţi fi lăsaţi să continuaţi.
Pur şi simplu nu se poate. Aş încerca să vă conving,
dar orice aş avea de spus v-a trecut deja prin minte.
Probabil că răspunsul meu a trecut prin mintea ta.
Vă supăraţi dacă răspund?
Nu, te rog.
Ai tot restul vieţii.
Alo?
Da, sigur că este. Ce vrei?
Repetă!
Repetă şi dacă mă minţi,
te voi găsi şi te voi jupui.
Aşteaptă.
Scuze...
Nu e ziua potrivită să muriţi.
Ai primit o ofertă mai bună?
Vei primi veşti de la mine, Sherlock.
Dacă ai ce spui că ai, am să te îmbogăţesc.
Dacă n-ai, o să te omor.
- Ce-a fost asta? - Cineva l-a făcut să se răzgândească.
Întrebarea este... cine?
- Aşadar, ai fost rea, alteţă? - Da, domnişoară Adler.
SHERLOCK Sezonul 2 Episodul 1
Comentarii pe www.tvblog.ro Thanks Apollo www.addic7ed.com
Subtitrarea Andrada2003-BlackAmber/SubTeam pentru www.subs.ro
- Ce scrii? - Pe blog. Despre noi.
Bun. Despre ce-i vorba?
- Soţia mea petrece mult timp la birou. - Plictisitor.
- Cred că soţul meu are o aventură. - Da.
Nu e adevărata mea mătuşă. A fost înlocuită. Ştiu că aşa e.
- Cunosc cenuşa umană. - Pleacă.
Suntem pregătiţi să oferim orice sumă consideraţi
- ... pentru recuperarea dosarelor. - Plictisitor.
Avem un site web care explică adevăratul sens al benzilor desenate
fiindcă oamenilor le lipsesc multe teme.
Apoi benzile au început să devină adevărate.
Interesant.
Interpret pentru tocilari. Ce-i asta?
- Titlul. - De ce are nevoie de titlu?
Îţi citeşte cineva blog-ul?
- De unde crezi că ne vin clienţii? - Am un site web.
În care enumeri 240 de tipuri de scrum de ţigară. Nu-l citeşte nimeni.
Păr blond vopsit, cauza morţii nu e evidentă,
cu excepţia acestor pistrui, orice ar fi ei.
Pentru Dumnezeu!
- Ce-i? - Blonda pistruiată?!
Nu ne-au lăsat să-l vedem pe bunicul când a murit. Pentru că s-a dus în rai?
Oamenii nu merg în rai când mor, sunt duşi într-o cameră specială şi arşi.
Sherlock...
Ieri s-a prăbuşit un avion în Dusseldorf.
- Toţi au murit. - S-a suspectat o bombă teroristă.
- Privim şi noi ştirile. - Ai spus "plictisitor" şi ai închis.
Conform registrului de zbor, acest bărbat era în avion.
În buzunar are un cotor de la bilet, şerveţele din avion,
chiar şi unul din biscuiţii speciali.
Iată-i paşaportul, ştampilat la aeroportul din Berlin.
Ar fi trebuit să moară ieri în accidentul de avion din Germania.
- Dar e într-un portbagaj în Southwark. - Evadare norocoasă.
- Ai vreo idee? - Opt până acum.
Bine, patru idei.
Poate două.
Nu, nu, nu vorbi de cele nerezolvate.
- Lumea vrea să ştie că eşti om. - De ce?
- Fiindcă sunt interesaţi. - Nu, nu sunt.
- De ce sunt? - Priveşte.
- 1 895. - Poftim?
Am resetat contorul aseară. Blog-ul a avut
aproape 2 000 de accesări în ultimele opt ore.
De aici ai clienţi, Sherlock. Nu de la cele 240 de tipuri de scrum de ţigară.
243.
Asta care este?
Crimele Buric? Tratamentul Ombilic?
- Sunt mulţi ziarişti afară. - Nu sunt interesaţi de noi.
Asta era înainte să deveniţi un fenomen pe internet.
Câţiva au vrut chiar fotografii cu voi doi.
Pentru Dumnezeu!
John. Acoperă-ţi faţa şi mergi repede.
Totuşi, un caz mare e bun pentru imaginea publică.
Sunt detectiv particular. Ultimul lucru de care am nevoie e imagine publică.
Bună ziua. Cred că e momentul.
Doamne! Degete?!
Uşa era...
Băieţi! Aveţi încă unul!
Spune-ne de la început. Nu fi plictisitor.
Cu 14 ore mai devreme...
Te simţi bine?
Scuză-mă! Te simţi bine?
Domnule, un apel pentru dumneavoastră.
Carter.
- Ai auzit de Sherlock Holmes? - De cine?
Eşti pe cale să-l cunoşti.
E cazul tău, îl conduci cum vrei, îţi dau doar...
un sfat prietenesc să-l laşi pe Sherlock cinci minute la locul faptei
şi să asculţi tot ce are de spus. Şi dacă e posibil...
încearcă să nu-l pocneşti.
Bine. Domnul acesta spune că trebuie să vă vorbească...
- Da, ştiu. Sherlock Holmes. - John Watson. Aveţi conexiune Wi-Fi?
Îţi dai seama că e un pic umilitor?
Nu-i nimic, n-am nicio problemă.
Acum... arată-mi de la râu.
Voiam să spun umilitor pentru mine.
Asta e de şase.
N-are niciun rost să plec din apartament
pentru ceva mai puţin de şapte. Am fost de acord.
Întoarce-te şi arată-mi iarba.
- Când am căzut de acord? - Ieri. Opreşte-te!
- Mai aproape. - Nici n-am fost acasă ieri, ci în Dublin.
Nu-i vina mea că nu ascultai.
- Taci! - Tu continui să vorbeşti când sunt plecat?
Nu ştiu. Cât de des eşti plecat?
Arată-mi maşina care a dat rateu.
- E acolo. - Ea e cea care a făcut zgomotul?
Da. Dacă te gândeşti la foc de armă... n-a fost niciunul.
N-a fost împuşcat,
a fost ucis de o singură lovitură în spatele capului cu un obiect bont
care a dispărut ca prin minune împreună cu ucigaşul.
- Trebuie să fie de opt cel puţin. - Încă două minute şi vreau să ştiu
- ... mai multe despre şofer. - Lasă-l, e un idiot.
- De ce s-ar gândi că e suspect? - Eu cred că e suspect.
- Du-mă mai departe. - Are buton de mute şi o să-l folosesc.
- Putin mai sus! Nu vorbesc de aici de jos! - Bine. Ia-l, ia-l.
Comiţând cu succes o crimă într-un loc izolat şi fără un martor...
de ce-ar chema poliţia şi ar consulta un detectiv?
- E cinstit? - Vrea să fie deştept. Are multă încredere.
L-ai văzut? Obez, cu halitoza vădită a bărbatului care locuieşte de unul singur.
Mâneca dreaptă a unui dependent de porno pe internet,
respiraţie proprie unui bolnav de inimă netratat. Respect de sine scăzut,
IQ mic, aşteptări limitate de la viaţă şi tu crezi că e un creier criminal?!
- Nu-ţi face griji, e o prostie. - Ce-ai spus? Ce-i cu inima?
- Du-te la apă. - Ce-i în apă?
- Du-te şi vezi. - Sherlock! Nu răspunzi la sonerie!
Camera lui e în spate. Adu-i nişte haine.
- Cine dracului eşti? - Scuze, domnule Holmes...
- Sherlock, ce se întâmplă? - Vii cu noi.
Am pierdut legătura. Nu ştiu ce...
- Dr. Watson? Pentru dumneavoastră. - Mersi.
Nu, domnule, elicopterul.
Te rog, dle Holmes, acolo unde mergi trebuie să fii îmbrăcat.
Costum 700 lire. Neînarmat. Manichiură. Funcţionar de birou.
Dreptaci. Lucrează în interior. Câine mic.
Doi câini mici. Trei câini mici.
Ştiu exact unde merg.
- Ai pantaloni pe tine? - Nu.
Bine.
La Buckingham Palace.
Mă împotrivesc cu greu impulsului de a fura o scrumieră.
- Ce căutăm noi aici, Sherlock? - Nu ştiu.
- Am venit s-o vedem pe regină? - Se pare că da.
Vă puteţi purta ca oamenii mari măcar o dată?
Rezolvăm crime, eu scriu pe blog şi el uită de pantaloni.
Nu mi-aş pune multe speranţe.
- Tocmai rezolvam un caz, Mycroft. - Excursionistul şi rateul?
Am aruncat o privire pe raport, e evident, nu?
- Transparent. - E timpul să mergem mai departe.
Suntem la Buckingham Palace, sufletul poporului britanic.
- Sherlock Holmes, pune-ţi pantalonii! - Pentru ce?
- Pentru clientul tău. - Cine e clientul meu?
Extrem de celebru.
Şi rămâne, trebuie să vă informez, complet anonim.
- Mycroft. - Harry.
Îmi cer scuze pentru starea frăţiorului meu.
Tot timpul ocupat, îmi imaginez.
Şi acesta trebuie să fie dr. John Watson,
- ... fost soldat în Regimentul 5 flinte? - Da, bună ziua.
Angajatorul meu e mare admirator al dumneavoastră.
- I-a plăcut mult cârja de aluminiu. - Vă mulţumesc.
Şi domnul Holmes cel tânăr.
Eşti mai înalt în fotografii.
Am o haină lungă şi un prieten scund.
Mycroft, nu iau clienţi anonimi.
Sunt obişnuit cu misterul într-un capăt al cazurilor,
la ambele e prea multă muncă. Bună dimineaţa.
Este o chestiune de importanţă naţională. Maturizează-te!
- Dă-te de pe cearşaful meu! - Ori?
Am să plec.
- Am să te las. - Băieţi, vă rog... nu aici.
Cine e clientul meu?
Priveşte în jurul tău şi fă o deducţie.
Vei fi angajat de persoana cea mai bine văzută din ţară, pentru Dumnezeu!
Pune-ţi hainele pe tine!
Eu voi fi mama.
Şi iată o întreagă copilărie spusă în două cuvinte.
Şeful meu are o problemă.
A ieşit la iveală o chestiune de natură extrem de delicată şi posibil infracţională
şi în acest ceas de restrişte, dragă frate, a apărut numele tău.
De ce? Ai poliţia în mână, chiar şi serviciile secrete.
- De ce vii la mine? - Oamenii vin la tine pentru ajutor.
Nu pentru întâlniri cu marinari.
Este o chestiune de înaltă securitate şi prin urmare de încredere.
- Nu crezi în propriul tău serviciu secret? - Bineînţeles că nu.
- Spionează oameni pentru bani. - Cred că avem un program.
Da, desigur. Ce ştii despre această femeie?
Absolut nimic.
Atunci ar trebui să fii mai atent.
A fost în centrul a două scandaluri politice în ultimul an
şi de curând a pus capăt căsătoriei cu un scriitor cunoscut
având câte o aventură cu ambii participanţi.
Ştii că nu mă interesează faptele diverse.
- Cine este? - Irene Adler.
Pe plan profesional e cunoscută sub numele de "Femeia".
Pe plan profesional?
Sunt multe nume pentru ocupaţia ei. Ea preferă "dominatoare".
- Dominatoare. - Nu te alarma. E vorba de sex.
- Sexul nu mă alarmează. - De unde ai putea să ştii?
Furnizează, să le spunem, mustrări recreaţionale
pentru cei cărora le plac astfel de lucruri şi sunt pregătiţi să plătească pentru ele.
Acestea sunt de pe pagina ei.
Presupun că această femeie are nişte fotografii compromiţătoare.
Eşti foarte rapid, dle Holmes.
Nu e o deducţie prea grea. Ale cui fotografii?
O persoană importantă pentru şeful meu. Am prefera să nu spunem mai mult acum.
- Nu ne puteţi spune nimic? - Pot să vă spun că e o persoană tânără.
O tânără.
- Câte fotografii? - Se pare că e un număr destul de mare.
Domnişoara Adler şi această tânără apar împreună în aceste fotografii?
- Da. - În multe posturi compromiţătoare?
De neimaginat, ni s-a spus.
John, poţi pune ceaşca pe farfurioară.
- Ne poţi ajuta, dle Holmes? - Cum?
- Vei accepta cazul? - Care caz?
Plătiţi-o. Pe loc şi cât cere.
Aşa cum remarca dra Adler, recunoaşteţi când sunteţi bătuţi.
Nu vrea nimic. A luat legătura cu noi.
Ne-a informat că fotografiile există.
A spus că n-are nicio intenţie să le folosească pentru bani sau favoruri.
Un joc de putere!
Un joc de putere cu cea mai puternică familie din Anglia.
Deci e o dominatoare. Acum devine amuzant, nu-i aşa?
- Sherlock! - Unde este?
Acum e în Londra. Locuieşte...
- Trimite-mi detaliile. Vorbim pe seară. - Crezi că afli ceva până atunci?
Nu, cred că voi avea fotografiile.
Să sperăm că eşti atât de bun pe cât pari să crezi.
Iubitor de câini. Călăreţ. Şcoală publică. Tată. Nefumător. Băutor de ceai.
- Voi avea nevoie de echipament. - Voi trimite tot ce ai nevoie...
- Îmi daţi o cutie de chibrituri? - Poftim?
Sau bricheta, merge oricare.
- Nu fumez. - Ştiu, dar şeful dumneavoastră fumează.
Am ascuns cu succes multor oameni acest fapt, domnule Holmes.
Eu nu sunt statul.
Şi iată modestia întruchipată. Mă bucur că v-am cunoscut.
Pe mai târziu!
De unde ai ştiut de fumat?
Dovada era chiar sub nasul tău, John, o vezi, dar n-o observi.
- Ce să observ? - Scrumiera.
Kate!
Vom avea un musafir. Am nevoie de timp să mă pregătesc.
- Mult timp? - Foarte mult.
Ce faci?
Intru în luptă, John. Am nevoie de armura potrivită.
- Nu. - Nu.
- Mie îmi place. - Ţie îţi place totul.
- Şi care-i planul? - Îi ştim adresa.
- Sunăm la uşă pur şi simplu? - Exact. Aici, te rog.
- Nici măcar nu te-ai schimbat. - E momentul să adăugăm o pată de culoare.
Aici este?
Două străzi mai încolo, dar e bine aici.
- Pentru ce? - Loveşte-mă în faţă.
- Nuanţa? - Sânge.
- Să te lovesc? - Da, în faţă. Nu m-ai auzit?
Mereu aud "loveşte-mă" când vorbeşti, dar de obicei e cu subînţeles.
Pentru Dumnezeu!
Mulţumesc, a fost...
Cred că e suficient, John!
Aminteşte-ţi, Sherlock, am fost soldat. Am ucis oameni.
- Ai fost medic! - Am avut şi zile proaste!
Cu ce ai să te îmbraci?
- Cu costumul de luptă. - Norocos băiat.
Bună ziua.
Îmi pare foarte rău că vă deranjez. Am fost atacat
şi cred că mi-au furat portofelul.
Şi telefonul.
Puteţi să mă ajutaţi?
Pot să chem poliţia dacă doriţi.
Mulţumesc. Vă supăraţi dacă aştept aici până vine poliţia?
Mulţumesc foarte mult.
Mulţumesc.
Eu am văzut totul. Sunt medic. Aveţi o trusă de prim ajutor?
- În bucătărie. - Mulţumim.
Regret să aud că aţi fost rănit.
- Kate nu v-a reţinut numele. - Îmi pare rău, sunt...
E greu să-ţi aminteşti numele inventat când eşti speriat, nu-i aşa?
Ei bine, suntem răspopiţi amândoi... domnule Sherlock Holmes.
- Domnişoara Adler, presupun. - Uite ce pomeţi.
M-aş putea tăia plesnind faţa asta.
Ai vrea să încerc?
Bun, cred că e suficient.
Am pierdut ceva, nu-i aşa?
Te rog, ia loc. Dacă vrei un ceai, pot să chem menajera.
- Am băut la palat. - Ştiu.
Desigur.
Şi eu am băut ceai la palat. Dacă interesează pe cineva.
Cămaşă de două zile. Maşină electrică. Întâlnire diseară.
Nu şi-a sunat sora. Periuţă de dinţi nouă. A ieşit în oraş cu Stamford.
Ştii care e marea problemă cu deghizarea, domnule Holmes?
Oricât de mult te-ai strădui, mereu este autoportret.
Crezi că sunt un vicar cu faţa sângerând?
Cred că eşti bolnav, delirezi
şi crezi într-o putere mai mare. În cazul tău, chiar într-a ta.
Şi cineva te iubeşte.
Dacă ar trebui să lovesc faţa aia, aş evita şi eu nasul şi dinţii.
Poţi să pui ceva pe tine, te rog?
- Orice. Un şerveţel? - De ce? Te simţi expus?
Nu cred că John ştie unde să privească.
Ba cred că ştie exact unde.
Nu sunt sigură că tu ştii.
Daca-aş vrea să văd femei goale, aş împrumuta laptopul lui John.
- Îl împrumuţi. - Îl confisc.
Avem lucruri mai importante de discutat.
Acum spuneţi-mi. Vreau să ştiu cum s-a făcut.
Ce?
Excursionistul lovit în cap... cum a fost ucis?
Nu pentru asta am venit.
Ai venit pentru fotografii, dar nicio şansă... şi dacă tot flecărim...
Nu s-a dat la ştiri. De unde ştii?
Ştiu un poliţist. Mă rog, ştiu ce-i place.
Şi... îţi plac poliţiştii?
Îmi plac poveştile cu detectivi. Şi detectivii.
Deşteptăciunea e noua modă.
Poziţia maşinii are legătură cu călătorul şi faptul că lovitura mortală a fost
în spatele capului, asta-i tot ce trebuie să ştii.
- Cum a fost omorât? - N-a fost.
- Nu crezi c-a fost omorât? - Ştiu sigur că n-a fost.
La fel cum ştiu că victima era un sportiv întors recent din străinătate.
- Şi că fotografiile sunt în camera asta. - Bine, dar cum?
Deci sunt în această cameră. Mulţumesc. John, închide uşa. Să nu intre nimeni.
Doi bărbaţi singuri pe un drum de ţară, despărţiţi de câţiva metri şi o maşină.
- Credeam că te uiţi după fotografii. - Nu, nu.
Ar dura prea mult să le caut. Le voi găsi.
Dar tu eşti deşteaptă şi avem puţin timp.
Doi bărbaţi, o maşină, nimeni altcineva.
Şoferul încearcă să repare motorul.
Nu reuşeşte.
Iar excursionistul se opreşte o clipă şi se uită la cer.
Priveşte păsările? În orice moment se va întâmpla ceva. Ce?
Excursionistul o să moară.
Nu, ăsta-i rezultatul. Ce se va întâmpla?
- Nu înţeleg. - Încearcă.
- De ce? - Îţi satisfaci capriciile patetice
şi te dezbraci ca să faci impresie.
Nu mă mai plictisi şi gândeşte. E noua modă.
- Maşina va da un rateu. - Va face un zgomot puternic.
Zgomotele sunt importante. Îţi pot spune totul. De exemplu...
Mulţumesc.
Auzind alarma pentru incendiu, o mamă s-ar uita după copilul ei.
E uimitor cum focul ne arată priorităţile.
Sper din tot sufletul să n-ai un copil aici.
Gata, John, o poţi închide.
Am spus că poţi s-o închizi!
Aşteaptă puţin!
Mulţumesc.
Ar trebui să porţi mănuşi când foloseşti lucrurile astea.
Cea mai mare depunere de grăsime e pe prima tastă folosită,
care este un 3, dar după asta secvenţa
e aproape imposibil de citit. Văd un cod din şase cifre.
Nu poate fi ziua de naştere. Fără supărare,
eşti născută în anii '80 şi 8 nu e prea folosit...
Ţi-aş spune codul, dar ştii ceva? Ţi l-am spus deja.
Gândeşte.
Mâinile la ceafă, pe podea şi nu mişcaţi!
- Regret, Sherlock. - Domnişoară Adler, pe podea!
- Nu vrei să stau şi eu pe podea? - Nu, domnule, vreau să deschizi seiful.
American. Interesant. Tu ce interes ai?
- Domnule, seiful, te rog. - Nu ştiu codul.
- Am ascultat, ea a zis că ţi l-a spus. - Dacă ai ascultat, ştii că nu l-a spus.
Presupun că mi-a scăpat ceva. Din reputaţia dumitale,
presupun că dumitale nu ţi-a scăpat, domnule Holmes.
Pentru Dumnezeu, ea ştie codul. Întrebaţi-o!
Da, dar ştie şi codul care cheamă poliţia şi declanşează alarma pentru hoţi.
- Am învăţat să nu mă încred în ea. - Domnul Holmes nu...
Taci! Încă un cuvânt al tău,
doar unul şi voi decora peretele cu creierul tău.
Pentru mine n-ar fi greu deloc.
Domnule Archer, când ajung la trei, îl împuşti pe dr. Watson.
- Nu ştiu codul. - Unu.
Nu ştiu codul. Nu mi l-a spus. Nu-l ştiu!
Sunt pregătit să te cred.
- Trei! - Nu, opreşte-te!
Mulţumesc, domnule Holmes. Deschide-l, te rog.
Camee de Vatican!
- Te rog. - Desigur.
- E mort. - Mulţumesc. Eşti bun observator.
- Sunt flatată. - Nu fi. Flatată?
Sunt mai mulţi, probabil supraveghează clădirea.
- Ar trebui să chemăm poliţia. - Da.
- E pe drum. - Pentru Dumnezeu!
Taci, e rapid. Verifică restul casei şi vezi cum au intrat.
- Uite-aşa piere spiritul cavaleresc. - Şi ăla e al meu.
Presupun că toate fotografiile sunt aici.
- Am cópii, desigur. - Ba n-ai.
Ai scos permanent din funcţiune orice fel de conexiune.
Dacă conţinutul acestui telefon nu este unic, nu-l vei putea vinde.
- Cine a zis că-l vând? - Altfel de ce ar fi interesaţi?
Orice-ar fi pe telefon, e clar că nu sunt doar fotografii.
Acel telefon cu cameră e viaţa mea, domnule Holmes.
Aş muri înainte să te las să-l iei. E protecţia mea.
- Sherlock! - A fost.
- Pe aici trebuie să fi venit. - Desigur.
- N-are nimic, e doar leşinată. - Dumnezeu ştie că e obişnuită.
Avem intrare şi prin spate. Mai bine verifici, dr. Watson.
Sigur.
Eşti foarte calmă.
- Capcana ta tocmai a ucis un om. - M-ar fi ucis el pe mine.
A fost legitimă apărare în avans.
Ce-i asta?! Ce...
Dă-mi-l.
Acum. Dă-mi-l.
Nu.
- Dă-mi-l. - Nu.
Pentru Dumnezeu!
Lasă-l jos.
Am spus să-l laşi jos!
Mulţumesc, dragule.
Spune distinsei tale cliente că pozele sunt în siguranţă la mine.
Nu sunt pentru şantaj, doar pentru asigurare.
De altfel, poate că o să vreau s-o mai întâlnesc.
Nu, nu, nu.
A fost o plăcere. N-o strica.
Aşa vreau să-ţi aminteşti de mine.
Femeia care te-a bătut.
Noapte bună, domnule Sherlock Holmes.
- Doamne! Ce faci? - Va dormi câteva ore.
Vezi să nu se înece în propria vomă.
- Ar fi un cadavru neatrăgător. - Ce-i asta?
- Ce i-ai dat? Sherlock! - N-are nimic.
- L-am folosit pe mulţi prieteni. - Sherlock, mă auzi?
M-am înşelat în privinţa lui. A ştiut unde să privească.
La ce? Despre ce vorbeşti?
- Codul de la seiful meu. - Care era?
Să-i spun?
Dimensiunile mele.
Am înţeles!
Nu, nu te ridica. Vorbesc eu.
Deci maşina e pe cale să dea un rateu şi excursionistul se uită la cer.
Ai spus că se putea uita la păsări, dar nu era aşa.
Privea alt fel de obiect zburător.
Maşina dă rateu şi el se întoarce să privească...
ceea ce a fost marea lui greşeală.
Până să vadă şoferul, omul e deja mort.
Dar el nu vede ce l-a ucis fiindcă e deja dus în josul apei.
Un sportiv realizat întors de curând dintr-o călătorie în străinătate cu...
un bumerang.
Ai înţeles totul dintr-o privire? În mod sigur e noua modă.
Eu...
Taci.
Nu-i nimic.
Ţi-am adus haina.
John?
John!
- Te simţi bine? - Cum am ajuns aici?
Cred că nu-ţi aminteşti prea multe, nu erai prea coerent.
Trebuie să te avertizez că Lestrade te-a filmat cu telefonul.
- Unde e? Femeia. Femeia aceea. - Care femeie?
- Femeia! Femeia! - Irene Adler?
A fugit. N-a văzut-o nimeni. N-a fost aici, Sherlock.
Ce faci? Nu. Întoarce-te în pat.
Mâine te vei simţi bine. Dormi.
Sigur că mă voi simţi bine. Mă simt bine. Perfect.
Te simţi minunat. Sunt în camera vecină dacă ai nevoie de mine.
- De ce-aş avea nevoie de tine? - Aşa...
Până data viitoare, domnule Holmes.
- Fotografiile sunt în absolută siguranţă. - În mâinile unei prostituate?
N-o interesează şantajul.
Vrea protecţie... dintr-un anumit motiv.
Înţeleg că ai pus în aşteptare ancheta privind împuşcăturile din casa ei.
Cum am putea face ceva atâta vreme cât are fotografiile? Avem mâinile legate.
Ar fi încântată de cuvintele pe care le-ai ales.
Înţelegi cum funcţionează? Telefonul este biletul ei de liberă trecere.
Va trebui s-o laşi în pace. Trateaz-o ca pe casa regală.
Dar nu aşa cum tratează ea casa regală.
Ce-a fost asta?
- Mesaj. - Dar ce era zgomotul acela?
Ai ştiut că o caută şi altcineva înainte să ne trimiţi acolo?
- Ucigaşi antrenaţi de CIA, cred. - Mersi pentru asta.
O ruşine să-ţi trimiţi frăţiorul într-un pericol ca acesta.
Familia e tot ce avem la urma urmei, Mycroft Holmes.
- Taci, doamnă Hudson! - Mycroft!
- Îmi cer scuze. - Dar, de fapt, să taci.
E cam vulgar zgomotul ăla, nu-i aşa?
Tu nu poţi face nimic, iar ea nu va face nimic, din câte-mi dau seama.
Aş putea s-o urmăresc pas cu pas.
De ce să te deranjezi? Poţi s-o urmăreşti pe Twitter.
- Cred că userul ei e "Mâna cu biciul". - Da, amuzant la culme. Mă scuzaţi. Alo?
De ce face telefonul tău zgomotul acela?
- Care zgomot? - Acela, cel pe care tocmai l-a făcut.
Mă anunţă că am primit un mesaj.
Mesajele tale nu fac zgomotul acesta de obicei.
Cineva a pus mâna pe telefon şi, probabil ca o glumă,
a personalizat alerta pentru mesaje.
Şi de câte ori primeşti un mesaj de la acel cineva...
Aşa se pare.
Poţi să închizi puţin telefonul ăla? La anii mei este...
Mă întreb cine putea să pună mâna pe telefonul tău.
- Trebuia să fie în haină, nu-i aşa? - Te las să deduci.
- Să ştii că nu sunt prost. - De unde ţi-a venit ideea asta?
Bond Air e sigur, s-a hotărât. Vezi la Coventry.
Vorbim mai târziu.
Ce mai are pe telefon?
Irene Adler. Americanii n-ar fi interesaţi de ea
pentru nişte fotografii compromiţătoare.
E mai mult. Mult mai mult.
Se apropie ceva important, nu-i aşa?
Irene Adler nu te mai priveşte.
De acum încolo, vei sta deoparte.
- Voi sta? - Da, Sherlock.
Vei sta.
Vă rog să mă scuzaţi.
Trebuie să cer iertare din suflet unei vechi prietene.
Transmite-i dragostea mea.
Minunat, Sherlock. A fost încântător.
Fermecător. Foarte bine.
Aş fi vrut să porţi coarne de cerb.
E mai bine ca unele lucruri să fie lăsate pe seama imaginaţiei.
- Nu, mulţumesc, Sarah. - Nu, nu. Nu se pricepe deloc la nume.
Ba da, pot s-o fac.
Sarah a fost doctoriţă, apoi a fost cea cu pete,
apoi cea cu nasul şi cine a fost după profesoara plictisitoare?
- Nimeni. - Jeanette! Prin eliminare. Doamne!
Bună ziua tuturor. Eram la uşă.
Bună, Molly!
Toată lumea se salută, ce minunat!
Dă-mi voie să... Sfântă Marie!
- Bem ceva de Crăciun? - Se pare că nu-i putem opri.
E singura zi din an în care băieţii trebuie să fie drăguţi cu mine,
aproape că merită.
John. Contorul blogului spune tot 1895.
- Ai o poză cu mine şi pălăria aia! - Oamenilor le place.
- Ba nu le place. Care oameni? - Ce-ţi face şoldul?
Doare îngrozitor, mulţumesc pentru întrebare.
Am văzut şi mai rele, dar eu fac autopsii.
- Doamne, îmi cer scuze. - Nu face glume, Molly.
- Poftim. - Mulţumesc. Nu mă aşteptam să te văd.
Credeam că faci Crăciunul în Dorset.
Mâine dimineaţă la prima oră. Eu şi soţia ne-am împăcat.
Nu, ea se culcă cu un profesor de sport.
- John, am auzit că pleci la sora ta. - Da.
Sherlock se plângea. Spunea.
Pentru prima oară e complet trează. Nu mai bea.
- Ba da. - Gura, Sherlock.
Văd că ai un nou iubit, Molly. Eşti serioasă în privinţa lui.
- Te vezi cu el şi îi dai un cadou. - Ia-ţi o zi liberă.
- Taci şi bea ceva. - Cu siguranţă aţi văzut
cadoul frumos împachetat în geantă.
Are şi fundă. Celelalte sunt la repezeală.
Pentru cineva special. Roşul se potriveşte cu rujul, asociere inconştientă
sau încearcă s-o încurajeze.
În orice caz, dra Hooper se gândeşte la dragoste.
Se vede că are gânduri serioase pentru că-i dă un cadou.
Sugerează speranţe pe termen lung.
Faptul că se întâlneşte cu el e evident din machiajul şi hainele ei.
Evident, încearcă să compenseze mărimea gurii şi a sânilor ei.
Dragului Sherlock. Cu dragoste, Molly.
Întotdeauna spui lucruri atât de îngrozitoare.
De fiecare dată. Întotdeauna.
Întotdeauna.
Îmi pare rău. Iartă-mă.
Crăciun fericit, Molly Hooper.
Nu! Nu eu...
- Eu am fost. - Doamne, serios?!
Telefonul meu.
- 57? - Poftim?
- 57 de mesaje ca acesta am auzit. - "Şemineu".
Senzaţional că ai numărat.
- Mă scuzaţi. - Ce-i, Sherlock?
- V-am rugat să mă scuzaţi. - Răspunzi vreodată?
Doamne, doar nu ne sunăm de Crăciun, nu-i aşa?
S-a dat o nouă lege?
Cred că o veţi găsi Irene Adler diseară.
Ştim deja unde este.
Aşa cum ai subliniat, nu prea mai contează.
Nu, o veţi găsi moartă.
- Te simţi bine? - Da.
Singura care se potrivea descrierii.
- Ai pus s-o aducă aici. - Nu trebuia să vii, Molly.
Nu-i nimic. Toată lumea e ocupată cu... Crăciunul.
Faţa e destul de lovită, s-ar putea să fie puţin dificil.
- Ea este, nu? - Arată-mi şi restul.
- Ea e. - Mulţumesc, domnişoară Hooper.
Cine este? Cum de o recunoaşte Sherlock... nu de la faţă?
- Doar una. - De ce?
Crăciun fericit.
Fumatul înăuntru... nu e în conflict cu legea?
Suntem într-o morgă. Nu mai poţi face prea mult rău.
De unde ai ştiut că e moartă?
Avea un articol în posesie. Spunea că viaţa ei depinde de el.
- A ales să renunţe la el. - Unde este articolul?
Uită-te la ei.
Le pasă atât de mult.
Te întrebi vreodată dacă e ceva greşit la noi?
Toate vieţile se sfârşesc, toate inimile sunt frânte.
Să-ţi pese nu e un avantaj, Sherlock.
- Astea au conţinut scăzut de gudron. - O cunoşteai prea puţin.
Crăciun fericit, Mycroft.
Şi un an nou fericit.
E pe drum. Ai găsit ceva?
- Nu. A luat ţigara? - Da.
- Fir-ar! Vine. Zece minute. - Nu e nimic în dormitor.
Se pare că e curat. Am căutat în toate locurile obişnuite.
Eşti sigur că e periculos astă seară?
Nu, dar eu nu sunt sigur niciodată. Va trebui să stai cu el, John.
- Am planuri. - Nu.
Mycroft.
Îmi pare foarte rău.
Ştii că prietenii mei se înşeală în privinţa ta?
- Eşti un prieten minunat. - Asta e bine.
- Mereu m-am crezut minunat. - Sherlock Holmes e un bărbat norocos.
Jeanette, te rog.
Serios. Te atinge la suflet. Ai face orice pentru el.
Iar el nici nu-ţi deosebeşte iubitele!
Aş face orice pentru tine. Spune-mi ce nu fac.
Nu mă face să concurez cu Sherlock Holmes!
Am să-ţi plimb câinele. Gata, am spus-o. Îţi plimb câinele.
- N-am câine! - Aşa-i. Ultima avea câine.
- Iisuse! - Te sun.
- Nu! - Bine.
N-a ieşit prea bine, aşa-i?
Bună.
Te simţi bine?
Sper că de data asta nu mi-ai răvăşit ciorapii!
Minunat sunet, Sherlock. Nu l-am mai auzit.
- Compui? - Mă ajută să gândesc.
La ce te gândeşti?
Contorul blogului tău a rămas tot la 1895.
Da. E defect. Nu pot să-l repar.
Defect sau ai fost atacat şi ăsta-i un mesaj.
Doar defect.
Bine.
Am să plec puţin.
El a avut vreodată o prietenă,
un prieten, vreo relaţie?
- Nu ştiu. - Cum se poate să nu ştim?
E Sherlock.
Cum să ştim ce-i trece prin căpăţâna aia ciudată?
Aşa-i. La revedere.
- John? - Da. Bună ziua.
- Bună ziua. - Ai vreun plan pentru astă seară?
Nimic bătut în cuie.
Nimic la care să nu pot renunţa cu inima uşoară.
- Ai vreo idee? - Una.
Să ştii că Mycroft putea să mă sune.
Dacă n-ar fi avut afurisitul ăsta de complex al puterii.
Nu puteam merge la o cafenea? Sherlock nu mă urmăreşte peste tot.
Pe aici.
E pe drum. Aveai dreptate, crede că e Mycroft.
Compune muzică tristă.
Nu mănâncă, abia dacă vorbeşte,
doar să corecteze televizorul.
Aş spune că are inima frântă, dar... e Sherlock.
Oricum face lucrurile astea.
Bună ziua, dr. Watson.
- Spune-i că trăieşti. - Ar veni să mă caute.
- Vin eu dacă nu-i spui. - Te cred.
Erai moartă pe o masă la morgă. Sigur ai fost tu.
Testele ADN sunt bune atâta vreme cât arhivele sunt bune.
- Pun pariu că îl ştii pe cel ce le ţine. - Ştiu ce-i place.
Şi trebuia să dispar.
Atunci cum se face că eu te văd şi nici măcar nu vreau?
Am făcut o greşeală.
I-am trimis ceva lui Sherlock spre păstrare şi am nevoie de el.
Am nevoie de ajutorul tău. E pentru siguranţa lui.
La fel şi asta. Spune-i că trăieşti.
- Nu pot. - Bine, îi spun eu.
- Şi tot nu te ajut. - Ce să spun?
Ce spui în mod normal?! I-ai trimis o mulţime de mesaje!
- Doar chestii obişnuite. - Nu e nimic obişnuit în cazul ăsta.
"Bună dimineaţa. Îmi place pălăria ta nostimă".
"Sunt tristă astă seară, hai să luăm cina".
"Arăţi sexy la televizor, hai să luăm cina".
"Nu mi-e foame".
"Hai să luăm cina".
- Ai flirtat cu Sherlock Holmes? - La el. Nu răspunde niciodată.
Sherlock răspunde întotdeauna la orice.
El e domnul replică.
Îl depăşeşte pe Dumnezeu încercând să aibă ultimul cuvânt.
Înseamnă că sunt specială?
- Nu ştiu, poate. - Eşti gelos?
- Nu suntem un cuplu. - Ba sunteţi.
Poftim. "Nu sunt moartă".
"Hai să luăm cina".
Cine naiba ştie despre Sherlock Holmes? Dar ca să se ştie,
dacă e cineva interesat, eu nu sunt gay.
Ei bine, eu sunt. Uită-te la noi.
Nu prea cred. Tu?
Opreşte-te! Termină!
Sherlock!
- Sherlock, Sherlock... - Nu te smiorcăi, doamnă Hudson.
Nu va împiedica cu nimic zborul unui glonţ.
- Ce lume calmă ar fi. - Te rog, Sherlock...
Cred că deţii un lucru pe care îl vrem, domnule Holmes.
Şi de ce nu-l cereţi?
I l-am cerut ei, nu pare să ştie nimic.
Dar tu ştii ce cer, nu-i aşa, domnule Holmes?
Carotidă. Craniu. Ochi. Arteră. Plămâni. Coaste.
Cred că da.
Te rog, ajută-mă.
Mai întâi scapă de băieţii tăi.
- De ce? - Nu-mi place să fiu depăşit numeric.
E prea multă prostie în cameră.
- Mergeţi la maşină. - Urcaţi în maşină şi plecaţi.
Nu încercaţi să mă păcăliţi, ştiţi cine sunt, nu merge.
Apoi, poţi să nu mai îndrepţi arma către mine.
- Ca s-o poţi îndrepta tu? - Sunt neînarmat.
- Te superi dacă mă uit? - Insist.
Idiot.
- Mulţumesc. - Gata, nu-i nimic.
Crimă în desfăşurare. Vă rog deranjaţi.
- Doamne, ce naiba se întâmplă? - Doamna Hudson a fost atacată de american.
Eu restaurez echilibrul în univers.
Doamnă Hudson, eşti teafără?
- Ce ţi-au făcut? - Sunt atât de proastă!
Du-o jos şi îngrijeşte-o.
- Haide. Am eu grijă. - N-am nimic, n-am nimic.
- Ai de gând să-mi spui ce se întâmplă? - Sigur, acum pleacă.
Lestrade?
Avem o spargere în Baker Street.
Trimite ofiţerii cei mai puţin enervaţi şi o ambulanţă.
Nu, nu, n-am păţit nimic.
Hoţul s-a rănit foarte grav.
Câteva coaste rupte, craniul fracturat, probabil un plămân perforat...
A căzut de la fereastră.
Ustură.
Direct pe cutiile mele.
De câte ori a căzut de la fereastră mai exact?
Îmi e puţin neclar, inspectore.
Am pierdut numărătoarea.
Va trebui să doarmă în apartamentul nostru astă seară. Trebuie s-o îngrijim.
- Nu... e bine. - Ba nu e bine, priveşte-o.
Trebuie să se îndepărteze puţin de Baker Street.
Poate sta la sora ei, indicaţia medicului.
- Nu fi absurd. - Pentru Dumnezeu, e în şoc.
Şi totul din cauza unui afurisit de telefon... apropo, unde este?
În cel mai sigur loc pe care-l cunosc.
L-ai lăsat în buzunarul uneia din cele mai bune haine, nătărăule!
Am reuşit să-l scot când ei credeau că plâng.
Mulţumesc. Să-ţi fie ruşine, John Watson.
- Mie? - Doamna Hudson să plece din Baker Street?
Anglia s-ar prăbuşi.
- Unde este? - Unde nu l-ar căuta nimeni.
Orice-ar fi pe telefonul acela, e mai mult decât simple poze.
Da, aşa-i.
Aşadar trăieşte.
Ce simţim în legătură cu asta?
- La mulţi ani, John. - Crezi că o vei mai vedea?
La mulţi ani. SH.
- Acela e un telefon? - E un telefon cu cameră.
- Şi îi faci radiografii? - Da.
- Al cui este? - Al unei femei.
Prietena ta?
E prietena mea fiindcă fac radiografii telefonului ei?
- Toţi facem lucruri prosteşti. - Da...
Nu-i aşa?
Foarte prosteşti.
L-a trimis la adresa mea.
- Îi place să joace jocuri. - Îi place?
- Sherlock... - Avem un client.
La tine în dormitor?
Cine te caută?
- Persoane care vor să mă omoare. - Cine sunt?
Ucigaşi.
Ne-ar ajuta dacă ai fi puţin mai explicită.
- Ţi-ai înscenat moartea ca să scapi de ei? - A funcţionat o perioadă.
Dar i-ai arătat lui John că trăieşti, deci şi mie.
- Ştiam că-mi veţi păstra secretul. - Tu n-ai putut.
Dar voi aţi făcut-o. Unde e telefonul meu?
Nu e aici. Nu suntem proşti.
Ce-aţi făcut cu el? Dacă ei bănuiesc, vă vor supraveghea.
Atunci să ştie că l-am pus într-o cutie de valori de la bancă acum câteva luni.
- Am nevoie de el. - Nu putem să mergem să-l luăm.
Molly Hooper ar putea să meargă să-l ridice şi să-l ducă la Barts.
Apoi să-l ia unul din băieţii tăi, să-l aducă aici, îl lasă în cafenea
şi unul din băieţii de jos îl aduce aici.
Foarte bine, John. Excelent plan. Plin de precauţii inteligente.
Mulţumesc. Ia să sun eu...
Ce păstrezi tu aici? De obicei.
Poze, informaţii, orice consider folositor.
- Pentru şantaj? - Pentru protecţie.
Îmi croiesc drum în lume, nu mă port bine.
Vreau să ştiu că oamenii vor fi de partea mea exact când am nevoie de ei.
- Şi cum faci rost de aceste informaţii? - Ţi-am spus, nu mă port bine.
Dar ai căpătat mai mult pericol decât protecţie.
- Ştii ce este? - Da. Dar nu înţeleg.
Am bănuit. Arată-mi.
Parola.
Nu funcţionează.
Nu, fiindcă e un duplicat în care tocmai ai introdus codul 1058.
Credeam că ai ales ceva mai deosebit, dar, oricum, mulţumesc.
Ţi-am spus că telefonul ăla era viaţa mea. Îl recunosc atunci când îl ţin în mână.
- Eşti chiar bună. - Nici tu nu eşti prea rău.
Hamish.
John Hamish Watson, dacă veţi căuta un nume pentru copil.
Era un tip din Ministerul Apărării şi ştiam ce-i plăcea.
Unul din lucrurile care-i plăceau era să se dea mare.
Mi-a zis că e-mailul acesta va salva lumea.
Fără să ştie, l-am fotografiat. Era cam "prins" în clipele alea...
E cam mic scrisul, îl poţi citi?
- Da. - Evident, e un cod.
I l-am arătat unuia din cei mai buni criptografi,
deşi era cam întors pe dos, din câte-mi amintesc.
Nu l-a putut descifra.
Tu ce poţi face, domnule Holmes? Dă-i drumul, impresionează o femeie.
E o anumită marjă de eroare, dar cred că e vorba de zborul 747
ce pleacă mâine la 18.30 de la Heathrow la Baltimore.
Se pare că va salva lumea, încă nu ştiu cum,
dar mai lasă-mă puţin, abia lucrez la caz de 8 secunde.
Nu-i un cod, sunt locurile din avion.
Nu-i niciun "I", să nu se confunde cu 1.
Nicio literă nu trece de K, limita superioară a locurilor avionului.
Cifrele nu sunt consecutive, dar literele arată o succesiune:
familii şi cupluri care stau împreună.
Numai un Jumbo Jet e suficient de mare pentru 55 de şiruri de scaune. Şi are etaj.
Şirul 13 elimină superstiţiile aeriene. Numărul 007 mai elimină alte câteva.
Presupunând că punctul de origine e britanic, conform sursei,
presupunând o iminentă criză, singurul zbor care s-ar potrivi
şi care pleacă în cursul săptămânii
este cel de mâine de la 18.30 către Baltimore.
Nu te simţi obligată să-mi spui că a fost extraordinar,
deja mi-a zis John asta în toate felurile posibile.
Te-aş fi avut chiar aici, pe birou, până mă implorai de două ori să te iert.
Verifici tu orarul avioanelor, John, să vezi dacă am dreptate?
Da, acum.
- N-am implorat niciodată pe nimeni. - De două ori.
Ai dreptate, zborul 007.
- Ce-ai spus? - Că ai dreptate.
- Nu, după aceea. - Zborul 007.
007, 007... era ceva cu 007...
Ce anume?
"Zborul 747 de mâine, 18.30, Heathrow"
007, 007, ce anume?
Ce anume?!
Bond Air e sigur.
"Jumbo Jet. Doamne, Doamne, dle Holmes".
Bond Air e sigur.
Ia legătura cu cei din Coventry.
- Coventry... - N-am fost niciodată acolo. E frumos?
- Unde-i John? - A plecat acum câteva ore.
- Abia am vorbit cu el. - Zicea el că aşa vei face...
Ce legătură are Coventry?
Circulă o poveste, probabil neadevărată,
că în al Doilea Război Mondial aliaţii ştiau că va fi bombardat Coventry,
fiindcă spărseseră codul german, dar n-au vrut să afle nemţii.
- Aşa că au permis bombardamentul. - Ai avut vreodată pe cineva?
Poftim?
Când spun "ai avut", sunt brutală.
- Nu înţeleg. - Atunci nu voi fi brutală.
- Hai să luăm cina împreună. - De ce?
- Poate ţi-e foame. - Nu-mi este.
De ce să iau cina... dacă nu mi-e foame?
Domnule Holmes, dacă ar fi sfârşitul lumii,
dacă asta ar fi ultima noapte...
... ai lua cina cu mine?
- Sherlock? - Prea târziu.
Nu-i sfârşitul lumii, ci doamna Hudson.
Sherlock, omul ăsta era la uşă. Iar nu merge soneria? A oprit-o.
Iar ai venit să mă iei?
- Da, domnule Holmes. - O să refuz.
Nu cred.
Va fi o bombă într-un avion de pasageri.
Şi englezii şi americanii ştiu despre ea,
dar, decât să-şi divulge informatorul, preferă să lase avionul să explodeze.
Se repetă istoria de la Coventry.
Roata se întoarce, nimic nou sub soare.
Arăţi mult mai bine.
- Cum te simţi? - Aş vrea să-ţi trag un glonţ în cap.
M-ar decora dacă aş face-o... domnule.
Enigma Coventry.
Ce zici de soluţia mea?
Zborul morţii.
Avionul explodează la mică înălţime, teroriştii şi-au îndeplinit misiunea,
sute de victime, dar nu moare nimeni.
Drăguţ, nu?
Te-ai învârtit în jurul problemei o grămadă de vreme.
Sau erai prea plictisit să observi tiparul?
Nu ne-au lăsat să-l vedem pe bunicul atunci când a murit.
Nu-i mătuşa mea. Ştiu cum arată cenuşa umană.
Am avut un proiect similar cu nemţii acum ceva vreme,
deşi cred că unul din pasageri n-a mai ajuns în avion.
Ăsta-i mortul tău...
Răposatul, cum ar veni.
Cum va zbura avionul? Desigur, fără oameni, nimic nou.
Nu zboară. Nu va zbura niciodată.
Întregul proiect e anulat.
Celulele teroriste au fost prevenite că ştim despre bombă.
Acum nu-i mai putem duce de nas. Am pierdut totul.
Un singur fragment dintr-un e-mail şi ani întregi de planuri s-au dus naibii.
- Tipul tău din Ministerul Apărării. - De atât a fost nevoie.
De un bărbat singuratic, naiv, care a vrut să se dea mare
şi de o femeie suficient de deşteaptă să-l facă să se simtă deosebit.
Ar trebui să vă alegeţi oamenii cu mai multă grijă.
Nu mă refer la tipul din minister, Sherlock, ci la tine!
Ca o domnişoară disperată.
Chiar atât de previzibil eşti? A fost ca la carte.
Promisiunea iubirii, durerea pierderii, apoi bucuria regăsirii.
Apoi dă-i un puzzle şi priveşte-l jucând cum vrei tu.
- Nu fi absurd! - Absurd?
Cât de repede ai descifrat e-mailul? Ţi-a trebuit mai mult de un minut?
- Sau chiar ai vrut s-o impresionezi? - Cred că mai puţin de cinci secunde.
Eu ţi-am scos-o în cale.
Îmi pare rău, n-am ştiut.
Cred că trebuie să discutăm, domnule Holmes.
Şi eu cred. Sunt unele aspecte care-mi sunt neclare.
Nu tu, juniorule, cu tine am terminat.
Sunt mult mai multe.
Am în telefonul ăsta informaţii secrete, poze, scandaluri care ar răvăşi lumea.
N-ai idee cât prăpăd pot face. Ai o singură modalitate să mă opreşti.
Asta dacă nu vrei să le spun şefilor tăi
că breşa din securitate a fost frăţiorul tău.
- Avem oameni care se pot ocupa de el. - Am testat deja varianta asta.
L-am lăsat pe Sherlock Holmes să-l încerce şase luni.
Spune-i, dragă, ce-ai aflat când mi-ai radiografiat telefonul.
Sunt patru unităţi anexă legate în interiorul carcasei,
care conţin, cred, acid sau explozibil.
Orice încercare de a-l deschide va arde hard-ul.
Explozibil. E genul meu.
- Unele date tot mai pot fi recuperate. - Asumă-ţi riscul.
Ai o parolă cu care se deschide.
Cu regret îţi spun, avem oameni care o pot afla de la tine.
- Sherlock? - Sunt două parole,
una care deschide telefonul, una care arde hard-ul.
Chiar şi folosind tortura, nu poţi şti pe care ţi-a dat-o.
- Şi nu mai ai altă încercare. - E deştept, nu?
Ar fi trebuit să-l ţin în lesă. De fapt, aş putea.
Atunci îl distrugem. Nu mai are nimeni informaţia.
Bine, e o idee bună.
Doar că vieţile unor cetăţeni britanici depind de informaţiile astea.
- Chiar aşa? - Dacă-ţi spun, înseamnă că joc cinstit.
Şi nu mă mai joc deloc.
Uite o listă cu cerinţele mele, plus idei cum să-mi asiguri protecţia.
Aş zice că nu se face gaură-n bugetul naţional, dar aş minţi.
- Cred că vrei să te mai gândeşti. - Da, mulţumesc.
Păcat.
Dă-i drumul, vorbeşte cu cine trebuie.
Ai fost foarte atentă.
Aş vrea ca oamenii mei să fie pe jumătate la fel de buni ca tine.
Nu-mi pot aroga toate meritele, am avut şi puţin ajutor.
Jim Moriarty îţi transmite salutări.
Da, a luat legătura cu mine. Voia neapărat să-mi atragă atenţia,
ceea ce a şi reuşit.
Aveam toate astea şi nu ştiam ce să fac cu ele.
Slavă Domnului că există criminalul consultant.
Mi-a dat multe sfaturi cum să vă joc pe voi, băieţii Holmes.
Ştii cum vă spune?
Omul de gheaţă...
... şi Virginul.
Nu mi-a cerut nimic, voia doar să facă probleme.
- Exact genul meu de bărbat. - Şi iată-te,
dominatoarea care a îngenuncheat o naţiune.
- Frumos jucat. - Nu.
Poftim?
Am zis "nu".
Cât pe ce, dar nu. Te-a luat valul.
Jocul era prea elaborat, te distrai prea mult.
- Nu există "prea mult". - E-n regulă să-ţi placă vânătoarea.
Înţeleg să tânjeşti după distracţia jocului, dar sentimentele?
Sentimentele sunt un defect chimic al celor care pierd.
Sentimente? Despre ce vorbeşti?
Despre tine.
Doamne... săracul de tine.
Doar nu credeai că mă interesezi?
De ce? Fiindcă tu eşti marele Sherlock Holmes,
detectivul cel deştept cu pălărie comică?
Nu.
Fiindcă ţi-am luat pulsul.
Era mărit. Pupilele îţi erau dilatate.
Probabil John Watson crede că dragostea e un mister pentru mine,
dar chimia e foarte simplă şi foarte distructivă.
Mi-ai spus, când ne-am cunoscut,
că deghizarea e un autoportret. Foarte adevărat.
Codul de seif, dimensiunile tale,
dar aici e ceva e mult mai intim,
e vorba de inimă şi n-ar trebui să o laşi să-ţi conducă raţiunea.
Puteai alege orice număr şi ai fi scăpat.
Dar n-ai rezistat, nu?
Mereu am zis că dragostea e un dezavantaj periculos.
Mulţumesc pentru dovada finală.
Nimic din ce-am spus nu era adevărat.
- Era doar un joc. - Ştiu.
Şi acum ai pierdut.
Poftim, frate, sper să mă fi revanşat pentru toate problemele create.
- Cu siguranţă. - Dacă vrei să fii amabil, dă-i drumul,
mă îndoiesc că va mai supravieţui mult fără protecţie.
- Vrei să te implor? - Da.
Te rog.
Ai dreptate.
Nu voi rezista nici şase luni.
Îmi pare rău pentru cină.
- Tu nu fumezi. - Nu frecventez nici cafenelele.
E dosarul Irenei Adler?
Închis pentru totdeauna.
Îl voi informa pe fratele meu sau, dacă vrei, o poţi face tu,
că a reuşit cumva să intre într-un program de protecţie a martorilor în America.
Un nume nou, o nouă identitate.
Va supravieţui şi o va duce bine, dar el n-o va mai vedea niciodată.
Crezi că i-ar păsa? În final, o dispreţuia.
Nici măcar nu-i mai spunea pe nume, ci doar "Femeia".
Cu scârbă sau cu admiraţie?
Era unică, era singura femeie care conta.
Nu-i genul lui. Nu cred că aşa vede lucrurile.
Fratele meu are creierul unui om de ştiinţă sau al unui filosof,
dar a ales să fie detectiv.
Ce putem crede despre inima lui?
- Nu ştiu. - Nici eu.
Dar, la început, voia să devină pirat.
Se va împăca cu ideea programului de protecţie, cu faptul că nu o va mai vedea.
De acord.
De-asta am decis să-i spunem aşa.
- În loc să-i spunem ce? - E moartă.
A fost prinsă de o celulă teroristă din Karachi, acum două luni
şi decapitată.
Eşti sigur că ea a fost? A mai făcut aşa şi altădată.
De data asta, am avut grijă.
Numai Sherlock Holmes m-ar fi putut duce de nas
şi nu cred că a fost în temă, nu?
Deci...
Ce-i spunem lui Sherlock?
Văd că ai veşti.
Dacă-i vorba de tripla omucidere din Leeds, grădinarul a făcut-o.
- N-a observat nimeni cercelul? - Bună.
Nu, e vorba despre Irene Adler.
Păi?
S-a întâmplat ceva? S-a întors?
Nu. M-am întâlnit cu Mycroft jos, a trebuit să dea un telefon.
- S-a întors în Londra? - Nu...
Ea...
- E în America. - În America?
Se pare că a intrat într-un program de protecţie a martorilor.
Nu ştiu cum a reuşit, dar... mă rog, ştii tu.
- Ce să ştiu? - Nu o vei mai vedea niciodată.
- De ce să vreau s-o mai văd? - N-am zis că asta vrei.
- Ăla e dosarul ei? - Da, i-l voi duce înapoi lui Mycroft.
- Vrei să...? - Nu.
Ascultă, de fapt...
Dar păstrez telefonul.
- Nu-i nimic pe el, a fost şters. - Ştiu, dar...
...tot îl vreau.
Nu ţi-l pot da, trebuie să i-l înapoiez lui Mycroft.
Sherlock, trebuie să i-l dau lui Mycroft, acum e proprietate guvernamentală...
Te rog.
Mulţumesc.
- Mai bine îl duc înapoi. - Da.
Ţi-a mai trimis vreun mesaj după toate cele întâmplate?
Unul, acum câteva luni.
Ce zicea?
"Adio, domnule Holmes".
"Trimis".
Când îţi spun "fugi", fugi!
Femeia.
FEMEIA...
Traducerea: Andrada2003-BlackAmber/SubTeam pentru www.subs.ro
Comentarii pe www.tvblog.ro Thanks Apollo www.addic7ed.com