- Vino săptămâna viitoare să scot firele. - Sărbători fericite, dr. Holt.
- Mulţumesc. - Măi, măi. Scrooge a zâmbit.
E ultimul meu pacient. Am terminat pe săptămâna asta.
Toţi avem ceva pentru care să fim recunoscători.
Ai grijă, dr. Mike.
Este echipament pentru noua sală de traumatologie.
De la una dintre urgenţele care se închideau. Ieftin.
- Zău? - Văd eu cum îl plătesc.
- Vii la noi la cină? - Tu şi soţiorul?
Nu. La prima cină de Ziua Recunoştinţei pentru Anna Paul de la clinica Sanando.
Christina, după toate mesajele, nu luăm cina la tine acasă?
- Mama a anulat-o. Ce faci, unchiule Mike? - Clinica e o mare inspiraţie.
Trebuia să mă implic. Eu şi Anton planificăm cina.
- Milo ne va ajuta la gătit. - Abia aştept.
Oamenii de aici au pentru ce să fie recunoscători Annei.
- Distracţie frumoasă. - Tu nu vii?
- Anna a fost soţia ta. - Fostă. Şi nu trebuie să mi se spună
- ... când şi unde să fiu recunoscător. - Du-te. Christina e bucătăreasă bună.
Şi mereu ţi-au plăcut cartofii.
S-a întors, nu-i aşa?
- Nu începe, Anton. - Anna e aici?
- Acum? - Energia e aproape palpabilă.
Anna! Sunt eu, Christina.
- Atât de tare? - Mi-e dor de tine.
Sărbători fericite.
Chiar ai de gând să petreci de unul singur Ziua Recunoştinţei?
Vrei să... îl petrecem împreună?
Nu! Adică... ar fi drăguţ, dar...
Eu aş găti, aş mânca, aş spăla toate vasele.
Şi dacă tu apari din... de unde?
Ai observat că ţi se schimbă dispoziţia în preajma sărbătorilor?
Poate că nu-mi plac chiar atât de mult cartofii.
Sau poate Ziua Recunoştinţei îţi aminteşte de ceva rău.
Sora ta a zis ceva despre asta.
Christina a mai vorbit şi despre alte secrete întunecate de familie?
S-ar putea să petreci bine Ziua Recunoştinţei.
Şi toţi îţi suntem recunoscători pentru tot ce ai făcut.
În special eu.
Dr. Holt!
- Lenny? - Mă bucur să te văd din nou, domnule.
- Ce-i cu "domnule"? Nu erai în Afganistan? - M-au trimis acasă
- Rita nu mi-a spus că vii acasă. - Nu i-am spus mamei.
- O să fie frumos! - Cu siguranţă.
- 'Neaţa. - 'Neaţa. Până la fund.
Nu vreau băutura aia. O urăsc.
- O bei în fiecare dimineaţă. - Nu, nu, nu.
Astăzi aş vrea...
bere de ghimbir cu îngheţată de ciocolată.
- E băutura preferată a fiului meu. - Atunci prepară două.
Poftim? Dumnezeule!
Nu se poate.
Leonard Hall Junior!
Trebuia să te întorci abia în ianuarie.
- Ce Dumnezeu ai păţit la mână? - E biletul meu spre casă.
Mă prezint luni la Fort Bragg.
E cea mai frumoasă surpriză de Ziua Recunoştinţei la care puteam spera.
- Dacă tatăl tău ştie deja, am să-l omor. - Tata nu ştie, doar Michael.
- Abia am aflat acum un minut. - Dar tot eşti un om mort.
Când o să te vadă tata, o să-şi ude pantalonii.
- Hai să-l sunăm. - Mă duc să fac vizita.
Dacă sună de la clinică, le spui că sunt liber până săptămâna următoare.
- Care e problema? - E idiot. Nu-i place sucul de coacăze.
Am spus că-mi place proaspăt, nu mizeria aia din conservă!
Asta e partea cea bună! Are formă de conservă!
- Eşti un imbecil! - Gura, gura!
Stai aici pe pătura asta! Stai jos!
Iar tu stai jos şi privirea înainte.
Primul care măcar se uită înspre celălalt o păţeşte!
- Cam prea mult spirit de sărbători? - Cam vreo sută de demonstraţii.
Măcar ei sunt energici.
N-am avut un pacient sub 70 ani şi cei mai mulţi sunt deprimaţi.
Aşa e în jurul sărbătorilor. Unul îşi aduce bunica deoarece crede
că nu mai arată aşa bine, când de fapt ea e cu un an mai bătrână decât anul trecut.
- Iau o pauză. - Parcă te lăsaseşi.
Fiecare lucru la rândul lui. Şi nu e rândul lui astăzi.
Am un tip cu probleme în spatele autobuzului.
Haide!
Voiam să mă întorc la depou când l-am auzit şuierând.
Credeam că a coborât la ultima staţie.
- Spune-mi ce te doare, amice. - Se numeşte Dennis.
- Călătoreşte toată ziua. - Ajută-mă să-l duc înăuntru.
Hector! Am nevoie de o cameră şi o trusă de ventilaţie!
- Toate cabinetele sunt ocupate. - În sala de traumatologie.
- Nu e terminată. - Are pat de consultaţie.
Găseşte-o pe Kate! Şi oxigen şi un monitor! Grăbeşte-te!
Cine e oaspetele nostru?
Dennis. N-are acte. Nu poate respira, balonul nu-l ajută.
Îl pierdem dacă nu-l punem pe ventilator.
Norocosul... am primit un kit de intubaţie şi un ventilator.
- Trebuie să fie prin cutiile astea. - Preia tu balonul şi eu caut.
- Bine. - Nu, nu este.
Aici e noul aparat pentru hemograme.
Asta ce-i?
- Ecograful. - Grăbeşte-te. Se duce.
- Am găsit trusa de intubare. - Charisse, introdu tratamentul.
Mersi. Găseşte ventilatorul.
Văd corzile. Tub endotraheal.
Gata, l-am băgat.
- Zeke, unde e ventilatorul meu? - Nu e niciun ventilator aici.
- Poate n-ai cerut. - L-a uitat în maşină tipul de la livrări.
Mă uit pe lista de inventar... nu e trecut.
Va trebui să-l ţinem cu balonul până îl ducem la spital.
Şoferul de autobuz a găsit haina pe jos. Spune că e a pacientului tău.
- Sună la urgenţă, te rog. - Imediat.
- Saturaţia de oxigen îşi revine. - Iată.
- Ce-ai găsit? - O brăţară medicală.
- Numele de familie? - Dennis Jones.
Dar nu e tot.
"A nu se resuscita" Dennis Jones
Are "NR".
Am salvat un om care nu voia să fie salvat.
Acum ce naiba facem?
UN OM ÎNZESTRAT Sezonul 1 Episodul 8
Subtitrarea Andrada2003-BlackAmber/SubTeam pentru www.subs.ro
Ce încurcătură.
Aş vrea să fi ştiut că Dennis are NR înainte să-l intubăm.
Acum ştim.
- Nu-l putem scoate. E eutanasie. - Ar fi ce vrea el.
El nu vrea să-i salvăm viaţa, dar să-i punem capăt e altceva.
Chiar dacă are brăţara? Clema e stricată.
- Poate că i-a căzut. - S-o fi răzgândit în privinţa resuscitării,
a scos-o şi a uitat că e în buzunar.
I-am spus lui Autumn să verifice toţi Dennis Jones din cartea de telefoane.
- Poate are o rudă împuternicită. - Bună idee.
- Ce s-a întâmplat cu ambulanţa? - E prea ocupată cu urgenţele
ca să renunţe la una pentru transportul unui pacient.
Atunci vom plăti o ambulanţă privată când vom găsi un spital.
Între timp, trebuie să-l ţinem pe oxigen până moare sau se trezeşte
şi ne spune să scoatem tubul. Vrei să încep să sun la spitale?
Nu. Mi-a obosit mâna şi eu vorbesc mai frumos la telefon.
Cum spuneam, n-am ştiut că e NR decât după ce l-am intubat.
Da, doamnă, suntem idioţi. Şi tu eşti o ticăloasă.
E oficial. Niciun spital pe o rază de cinci cartiere nu-l primeşte pe Dennis.
N-au un ventilator pentru un pacient cu "Nu resuscitaţi"?
Nu vor să fie daţi în judecată când se trezeşte. I-ai găsit familia?
I-am sunat pe toţi Dennis Jones din carte... toţi 18. Nimeni nu-l cunoaşte.
L-am salvat, e al nostru.
Niciun murmur în plămâni, lucru care elimină pneumonia.
Care e povestea ta, Dennis? Cum se face că nu vrei să fii salvat?
Eşti bolnav sau te-ai săturat pur şi simplu de viaţă?
Trebuie să ai un motiv să trăieşti.
Ştiu, nu e treaba mea.
Scuze. Trebuie să iau ceva să împănăm curcanul.
Să împănaţi...
Parcă am văzut câteva cutii sub radiografia de acolo.
Stai liniştit. O găsesc eu. Tu continuă să pompezi viaţă în el.
Mda. Ai putea să pompezi tu viaţă în el
în timp ce eu conectez aparatul să văd ce problemă are.
- Eşti sigur că e bine? - Câtă vreme sunt aici e legal.
- Atunci aş fi onorat. - E foarte uşor.
Strângi doar puţin.
Continuă. E perfect.
- Amicul tău are o aură cam întunecată. - E diagnosticul de şaman?
E greu să nu vezi un suflet îndurerat.
Şi de unde crezi că vine durerea asta?
Toate chakrele lui sunt blocate,
dar a patra e cea mai rea.
A patra... care anume era asta?
Acolo. E inima lui.
Nu iese nimic la ecocardiogramă.
Inima nu e dilatată. Are o fracţie de ejecţie bună.
- Exclude insuficienţa cardiacă congestivă. - Poate e spiritual.
Poate e neurologic.
Zeke, sunt liber până săptămâna viitoare.
Scuze, n-am primit nota, dar am primit un bărbat afro-american
cu insuficienţă respiratorie şi fără alte constatări cardiotoracice.
Dacă tu crezi că e neurologic, trimite-l la un spital pentru RMN.
E specialitatea ta. E inconştient şi are un tub băgat pe gât.
Nici nu poate să riposteze.
- Să las totul baltă de Ziua Recunoştinţei? - Omul ăsta atârnă de un fir de aţă.
Mă ajuţi sau nu?
Da, vin în câteva minute.
- Îmi pare rău că vă întrerup petrecerea. - Michael, scuze, ieşim imediat.
Nu, nu-i nimic, ia loc.
Mă bucur să te văd, Len. A trecut ceva timp.
Nu mă sună nevasta în fiecare zi şi-mi spune să-mi mişc fundul încoace.
Cum a reacţionat când l-a văzut?
- Rita? Doar timiditatea ei obişnuită. - Mai bine îmi iau timiditatea obişnuită
şi mă duc la băcănie să văd dacă au curcani bine proporţionaţi.
- Vii la cină? - Ne-ar plăcea să vii.
Aş vrea, dar am alte planuri.
Dă-mi o seringă de 20 ml plină cu apă.
Vreun indiciu?
Poate fi accident vascular sau hemoragie cerebrală.
Reflexele periferice sunt normale.
Hai să aruncăm o privire aici.
Pupilele sunt egale şi reacţionează.
- Testezi reflexul vestibulocohlear? - Da.
- Normal şi el. - Deci n-ai aflat nimic.
Sfatul meu, trimiteţi-l la urgenţe pentru radiografie pulmonară şi tomografie la cap.
- Am încercat. Nu-l vrea nimeni. - Trebuie să-l ia cineva.
Nu în circumstanţele acestea. Dennis are o brăţară cu "nu resuscitaţi".
- Glumeşti. - A fost un accident.
A înghiţit accidental un tub endotraheal?
L-am adus dintr-un autobuz, avea probleme respiratorii şi l-am intubat.
Brăţara nu era la mână. Era în buzunarul hainei.
Nu numai că aţi resuscitat pe cineva care nu voia,
dar m-aţi adus să diagnostichez pe cineva pe care nu-l pot trata.
- Vrei să scoatem tubul? - Nu. Dar v-aţi gândit la ceea ce faceţi?
Dacă mai trăieşte câteva zile, va trebui să-i băgaţi un tub de alimentare în stomac.
- Ne mişcăm cât de repede putem. - Şi mă târâţi şi pe mine cu voi.
Ai fi făcut acelaşi lucru în locul nostru.
- N-ai de unde să ştii. Ce-i, Rita? - Sunt Len. Rita vorbeşte cu poliţia.
- Mi-a spus să te sun. - Ce este?
Lenny a avut un accident de motocicletă.
Să le spună poliţiştilor să-l aducă la clinica Holt.
Mai întâi să-l scoată de sub maşină.
- Unde s-a petrecut? - Michael vrea să ştie unde este.
- Aleea D cu East Fourth. - E aproape. Spune-i că sunt pe drum.
- Ce s-a întâmplat? - Fiul Ritei e rănit.
- Nu poţi parca acolo! - Sunt medicul celui cu motocicleta.
- Cum a fost? - Motocicleta s-a răsucit,
a lovit taxiul care a intrat într-o maşină parcată.
- Abia a ajuns ambulanţa. - Şi-a pierdut cunoştinţa?
Câteva minute. Şi de când şi-a revenit vorbeşte aiurea.
- Sunt medicul lui, semnele vitale? - E tahicardic.
Are vasoconstricţie, am probleme cu perfuzia.
Mă ocup eu. Lenny, sunt Michael Holt.
- Eşti în New York, nu în Afganistan. - Se trage în spatele meu.
Nu e nimeni în linia focului. Trebuie să stai liniştit, da?
Michael?
Da, eu sunt. Te vei face bine.
Ia-i din nou tensiunea imediat ce-l scoatem de sub maşină.
- Ne ajutaţi cu maşina? - Noi suntem gata.
Imediat ce se ridică maşina, îl tragem dintr-o dată şi-i ţinem coloana dreaptă.
Suntem gata. Ridicaţi.
Unu, doi, trei, trageţi.
Lenny, îţi aminteşti ce s-a întâmplat?
Da, era să lovesc o bombă improvizată.
Ai făcut o manevră de evitare şi ai salvat mulţi oameni.
- Toată lumea e bine? - Da. Toată lumea o să fie bine.
- Mă întorc la bază, domnule? - Mergi la baza mea.
Duceţi-ne la Holt Neuro.
- Aveţi ordine pentru mine, domnule? - Da, vom face un exerciţiu.
Mişcă degetele de la mâini şi de la picioare.
Nu pot, domnule.
Asta o simţi?
Ce să simt?
Dar asta?
Nu simt nimic.
- Sunt bine? - Rezistă.
- Lenny! - Suntem aici, fiule.
- Ce căutaţi în Afganistan? - A fost aşa şi la accident?
Da. Braţele şi picioarele nu răspund la stimulii dureroşi. Duceţi-l sus.
- Spui că e paralizat. - Va mai merge?
Trebuie să fiţi calmi. Aflu mai multe după ce fac tomografia.
Aşa...
- N-are hemoragie cerebrală. - E un semn bun.
Ăsta nu e.
Fractură Jefferson. Încercuieşte astea...
Cu masă de spargere laterală şi fragmente osoase.
N-are hemoragie cerebrală. Slavă Domnului.
Atunci de ce se crede încă în Afganistan?
Sindrom sever post contuzie de la traumatismul cranian.
Gândirea i se va limpezi în câteva zile.
L-am sedat să nu se mişte şi să înrăutăţească rana.
- Ce fel de rană, Michael? - Lenny are fractură Jefferson.
Ruptură a arcurilor vertebrale ale primei vertebre cervicale.
- Măduva spinării e intactă? - Da, dar fragmentele osoase o comprimă.
- Şi o fac să se umfle. - De aceea e paralizat.
I-am dat nişte steroizi să-i atenuez inflamaţia, dar trebuie operat
pentru a elimina presiunea şi a-i stabiliza măduva spinării.
În patru misiuni, era cât pe ce să fie aruncat în aer de atâtea ori,
dar s-a întors cu o rană minoră şi acum... uite ce se întâmplă.
Vom trece şi prin asta. Cu toţii.
Trebuie operat în maximum 12 ore, dar e clar
că nu-i în stare să-şi dea consimţământul, deci, fiind rudele cele mai apropiate...
Ai permisiunea noastră să faci tot ce trebuie, Michael.
Voi face un RMN să văd mai bine fractura,
îi facem nişte analize, apoi îl pregătim pentru operaţie.
Când eram rezident,
a venit un tip care avea tatuat pe piept
"A nu se resuscita". Chiar era ceva clar.
Dennis...
Kate, vino aici! Kate!
În regulă, stai să-ţi explic ce se întâmplă.
Sunt dr. Barnes, iar ea e dr. Sykora.
Ai ajuns aici cu dificultăţi de respiraţie, te-am intubat să te ajutăm să respiri.
Numai aşa te puteam ţine în viaţă.
Vrea un pix. Bine.
"Opriţi-vă imediat".
Domnule Jones, dacă-ţi scoatem tubul, nu garantăm că mai poţi respira!
Clientul are întotdeauna dreptate. Hai să-l ridicăm.
Stai liniştit.
- Gata? - Da.
Nu ştiţi să citiţi? Unde mi-e brăţara?
Ţi-am găsit-o în buzunar după ce te-am intubat.
Aşa-i, s-a rupt, porcăria naibii.
- Totuşi, nu trebuia să-mi faceţi asta. - N-am ştiut că nu vrei să fii resuscitat
atunci când te-a adus şoferul. Orice medic ar fi încercat să te salveze.
Nu voiam să fiu salvat.
- Dă-mi hainele. - Nu poţi pleca în starea asta!
Cucoană, ia mâna de pe mine!
- Linişteşte-te. - Măcar lasă-mă să-ţi scot perfuzia.
Bine. Chiar vrei să mori!
Aşa-i.
Măcar ne spui de ce?
- Nu-i treaba voastră. - Haide, ajută-mă...
Am de completat o grămadă de hârtii fiindcă tu refuzi tratamentul medical.
Trebuie să fie un motiv pentru care să vrei să renunţi.
- Scrie acolo: "Nu mai am pentru ce trăi". - Chiar aşa?
- N-ai familie? - Soţia mi-a murit acum 2 ani
de cancer pulmonar. Fiică-mea nu mai vorbeşte cu mine.
Am încercat s-o sun. S-a mutat.
- Se pare că tu voiai să vorbeşti cu ea. - Eu da, Kelly n-a vrut.
Acum am şi eu cancer pulmonar. O să plec de-aici şi nu mă poţi opri.
- Ar trebui s-o aştepţi pe Kelly să vină. - Aţi găsit-o?
Tu erai inconştient, aşa că am găsit-o pe ea.
Va ajunge aici în câteva ore. Ar trebui să mai stai pe aici.
Vom avea noi grijă de tine.
Haide!
Dar să nu-mi mai bagi tubul ăla pe gât!
Pot măcar să rog o asistentă să te pună la oxigen,
să te simţi mai bine cât aştepţi?
Bine...
Dr. Barnes, putem vorbi puţin?
- Ce naiba faci? N-ai găsit-o pe fiică-sa! - Şi ţi-ar conveni să-l vezi
ieşind de aici şi căzând după doi paşi?
Sigur că nu mi-ar conveni, dar e viaţa lui. El a ales.
Şi dacă se înşela?
Spunea că pe fiică-sa o cheamă Kelly. Poate o voi găsi.
În cel mai rău caz, să apuce să discute înainte să dea el colţul.
Bine, dă-i drumul. Nu i-a mai rămas mult de trăit.
- Vrei un espresso? - Da, unul dublu.
- Am imaginile preoperatorii ale lui Lenny. - Şi?
- E ceva mai rău decât fractura Jefferson? - Uită-te ce-i sub ea.
Un anevrism.
Suficient să te uiţi urât la el şi se rupe.
Va trebui să-l operăm pe muchie de cuţit.
La RMN a apărut o nouă problemă cu măduva spinării lui Lenny.
- Fiul nostru are un anevrism? - Mă tem că da.
Mă scuzaţi, eu n-am lucrat în domeniul medical.
- Ce naiba înseamnă "anevrism"? - O malformaţie artero-venoasă.
O încâlcitură de artere şi vene.
- S-a ales cu aşa ceva din accident? - Aşa s-a născut, dragule.
- Accidentul a evidenţiat-o. - Are noroc că nu i s-a rupt la accident.
- Ar fi murit din cauza hemoragiei. - E încă în pericol
fiindcă anevrismul e situat chiar lângă fractura care trebuie operată.
De asemenea, e foarte aproape de zona de inervare a muşchilor respiratori.
Trebuie să vă întreb:
Lenny hotărâse ceva privind starea sa viitoare?
Dacă a spus până unde să mergem ca să-l ţinem în viaţă dacă păţeşte ceva?
Da.
Nu va păţi nimic. Dar n-a spus nimic despre asta.
Orice decizie privind menţinerea în viaţă prin legarea la aparate...
O vom lua împreună, ca de obicei. Vorba Ritei, ar vrea să faci tot ce poţi.
Ştiţi că aşa voi face.
El e tipul pe care l-ai salvat din greşeală?
E încă furios din cauza asta.
Eşti sora lui Michael, nu?
Iar tu eşti Zeke. Mă bucur să te cunosc.
Şi eu.
Ţi-e foame? Încerc o nouă reţetă de umplutură de curcan pentru mâine.
Cu alte cuvinte, dacă e naşpa,
- ...măcar am la dispoziţie ajutor medical? - Cam aşa ceva.
Va supravieţui?
Bună întrebare.
- E greu să n-ai alături familia. - Da.
Încerc să fac ceva.
Că veni vorba de familie, fratele tău...
a fost întotdeauna aşa de...
Dificil? În general, da.
Kate crede că e alergic la Ziua Recunoştinţei.
Poate din cauza ultimei sărbători de acest fel petrecută în familie.
- Chiar aşa de rău a fost? - Foarte rău.
Michael avea 11 ani, eu 9. Mi-au trebuit ani de zile să depăşesc momentul.
De fapt, m-a ajutat Anton.
Poate ar trebui să încerce şi cu Michael.
Asta se va întâmpla când Michael va face meditaţie transcedentală.
Sper să-i găseşti familia.
Dacă sunteţi fiica lui Dennis Jones, sunaţi, vă rog, la clinica Sanando.
- Mulţumesc. - Număr greşit. Îmi pare rău.
Se pare că n-aţi găsit-o.
Am găsit pe Google şapte Kelly Jones în zonă.
Trei dintre ele nu-l cunosc pe Dennis, una nu răspunde la telefon.
Una e deconectată şi tocmai am greşit numărul a doua oară.
Care din voi rămâne cu el la noapte? În zece minute vom închide.
- Cred că eu. - Nu, rămân eu cu Dennis.
- Mă trimiţi acasă? - Nu.
Tu o vei găsi pe acea Kelly Jones care nu răspunde la telefon.
- Stai sau îţi dau cu spray în faţă! - Nu sunt hoţ!
Caut pe cineva care locuieşte aici. Kelly Jones.
- O cunosc pe Kelly. Tu cine eşti? - Zeke Barnes. Sunt medic.
Lucrez la o clinică din Manhattan. Îl tratez pe tatăl lui Kelly. E bolnav rău.
Atunci a primit ceea ce merită.
Deci tu eşti Kelly.
- Să ştii că are mare nevoie de tine. - Nu are.
Nici eu n-am nevoie de el.
Ştiu că nu mai vorbiţi de la moartea mamei tale.
Ţi-a spus de ce? Mama suferea atât de mult,
iar tata a pus-o să lupte, deşi nu mai era nicio speranţă.
- A făcut-o să sufere. - Mi-a zis că a încercat să te sune.
Poate vrea să-şi ceară iertare.
Portiţa aia s-a închis demult...
Cât timp crezi că va dura anestezia?
Până scoatem fragmentele de os, până îi stabilizăm măduva spinării...
- Cel puţin şase ore. - Termin pregătirile de operaţie.
- Nu pot să cred! - Nu-i spun!
- Dacă nu-i spui tu, îi spun eu. - Mă ameninţi?
- Cui să-i spui? Mie? - Scuze, Michael.
- Avem o discuţie în familie. - Pe dracu!
A minţit. Şi pe mine şi pe tine, Michael.
Te rog, Leonard Hall, nu face asta!
Înainte ca Lenny să plece în Irak prima oară, am stat mult de vorbă.
I-am spus cum a fost în Vietnam, toţi tipii schilodiţi pe care i-am văzut.
Lenny a zis: "Decât să mă ţină în viaţă o maşinărie, mai bine mort".
- N-ar fi spus aşa ceva! - Chiar la asta mă gândeam
când m-am dus acasă să-mi schimb hainele. M-am uitat prin nişte hârtii trimise Ritei.
- N-aveai niciun drept să faci asta! - Şi am găsit asta.
Testamentul lui Lenny cât e încă în viaţă.
- Rita, ştiai despre asta? - L-am văzut...
Dar nu-mi pasă ce scrie pe hârtia aia!
Pe hârtia asta scrie că fiul tău nu vrea să fie ţinut în viaţă de aparate.
- Doar pe el îl avem! - Doar pe el!
- Vrei să moară dacă se întâmplă ceva? - Sigur că nu vreau să-l las să moară!
Atunci de ce l-ai trimis la West Point?
- Eu n-am vrut să meargă! - A fost decizia lui.
- Ştii doar. Aşa cum e şi acum. - Tu habar n-ai ce vrea!
Gata!
Lenny e adult, a luat o hotărâre ca adult şi eu trebuie să i-o respect.
Dacă se întâmplă ceva în operaţie, nu-l pot lega la aparate
ca să-l ţin în viaţă, fiindcă aşa vrei tu.
Du-te dracului!
E groaznic atunci când o familie nu comunică.
Mai ales de Ziua Recunoştinţei.
Sărbătoarea de care-mi aduc mereu aminte e cea de când aveam 11 ani,
când tata a fugărit-o pe mama cu un cuţit.
Ştiam că mama ta a murit, dar habar n-aveam că tatăl tău...
A ucis-o? Nu, n-a ucis-o.
Nu că n-ar fi încercat...
Noi ţipam, iar el...
... a tăiat-o la braţ destul de rău.
Ea a fugit pe uşa din faţă.
M-am luat după urma de sânge de pe alee şi...
... dispăruse.
Toată noaptea am stat şi m-am uitat pe geam,
aşteptând-o să se întoarcă.
Nu s-a mai întors niciodată.
Christina şi cu mine ne-am promis că nu vom spune niciodată ce s-a întâmplat.
Şi am reuşit până la urmă să cred cu adevărat că mama a murit.
Deci, trăieşte încă?
Nu ştiu.
Michael? Lenny e în sala de operaţie.
Atunci să-i dăm drumul.
Ăsta-i ultimul fragment de os. Măduva spinării lui Lenny e intactă.
Să închidem dura mater, să fixăm măduva şi am terminat.
- Cum merge, Victor? - Bine, pare-se.
Pulsul şi tensiunea arterială sunt stabile.
Dar îi creşte concentraţia de CO2.
Măresc frecvenţa ventilării.
- Ai idee de ce? - Poate a fost hipoventilat.
Închid dura mater. Vreau instrumentarul.
Michael, îi creşte temperatura!
- Ce nu-i în regulă? - Nu ştiu, dar i-a crescut la 40 grade.
- Intră în spasm. - Spasm plus febră... hipertermie malignă.
Dacă face reacţie la anestezic, îl trezesc.
Nu poţi! Măduva e deschisă.
Dacă nu-l trezesc, i se vor frânge muşchii sau se alege cu leziuni pe creier.
Şi dacă-l închid înainte să-l stabilizez, va fi un paraplegic legat de aparate.
- Dar măcar va trăi. - Aparatele nu sunt o opţiune.
Termin operaţia. Răcoriţi-l cu ce puteţi.
Dă-mi pungi cu gheaţă şi soluţie salină de la congelator.
- Pune-i perfuzie cu Dantrolene. - I-am pus pungile de gheaţă.
Îi scade temperatura.
- Gata. Îl închidem. - I-a scăzut la 38 grade. Îl trezesc.
Bun, repetă analizele de biochimie şi continuă manevrele de răcorire.
- Ai scăzut-o până nu i-a afectat creierul? - Sper.
Rămâi cu mine, Lenny.
- Lenny? - E la reanimare.
Am scos fragmentele de os. Măduva spinării e eliberată.
Ce s-a întâmplat acolo, Michael? De ce-a durat atât?
- I s-a rupt anevrismul? - Nu anevrismul a fost problema.
Lenny a făcut reacţie la anestezic.
- Nu ştiam că-i alergic. - Nimeni nu ştia.
N-a mai fost operat niciodată, nu? Dar am reuşit să-i stabilizăm măduva.
L-ai salvat, Michael. Ai făcut cum te-am rugat.
Din fericire, n-a trebuit să aleg.
Dacă ar fi fost s-o fac, aş fi respectat dorinţa lui Lenny.
Ştiu.
- Vrei să-i spui lui Len? - Nu cred că mă va asculta.
Cred că se va bucura să afle că operaţia fiului său a reuşit.
Hai, Dennis, ai rezistat toată noaptea. Nu pleca acum.
Ca să mă minţi în continuare? Fiica mea nu va veni.
Dacă ieşi pe uşa aia, nu vei ajunge nici la colţul blocului.
Cu atât mai bine.
- Scuză-mă, dar ştiu că nu vrei să mori. - N-ai de unde şti, păstrează-ţi scuzele.
Tu ar trebui să-ţi ceri scuze.
Kelly...
M-am gândit toată noaptea dacă ziua de azi înseamnă ceva.
Da, înseamnă familie, deci am venit să-ţi aud scuzele.
Poftim? De ce să-mi cer eu scuze?
- Tu ai plecat acum doi ani. - M-ai minţit ca să mă aduci aici?
- Şi pe mine m-ai minţit să mă ţii aici. - N-am minţit.
Ai spus că ai sunat-o, că ai vrut să-i vorbeşti.
- Ca să-şi ceară scuze. - Eu?! Tu i-ai făcut mamei viaţa un iad,
când voia doar să-şi trăiască ultimele zile în pace!
- Stai, Dennis. - Ia mâna de pe mine!
Ce-a păţit la ochi şi de ce i se stinge vocea?
- Te-ai simţit slăbit înainte să vii aici? - Mă simt slăbit tot timpul.
Ai văzut dublu, ai avut probleme la înghiţit?
- Da, din cauza cancerului. - Ţi-a zis un doctor că ai cancer pulmonar?
Nu, dar am fumat două pachete pe zi timp de 40 de ani,
ca şi soţia mea. Mereu mă simt obosit şi respir greu.
- E cancer. - Nu-s prea sigură.
Va trebui să rămâi aici până ne dăm seama. Te rog să te întorci în salon.
- Poţi s-o iei pe fiica ta cu tine. - Ce? Nu mă duc nicăieri cu el.
Terminaţi odată! Tu te întorci în salon... mergi şi tu cu el...sau te intubez din nou,
dar de data asta nu-ţi mai bag tubul prin gât.
Asta-i recomandarea medicului în clinica Sanando.
Să mergem.
Milo, am nevoie de ajutorul tău.
Dacă iar e vorba de tipul care nu vrea resuscitare,
- ...nu mai vin acolo încă o dată. - Nici nu-ţi cer, dar acum vede dublu,
are dificultăţi la înghiţit, îi atârnă o pleoapă şi îşi pierde vocea.
- Pare să fie miastenia gravis. - Minţile strălucite gândesc la fel.
Fă-i testarea cu edrofoniu pentru confirmarea diagnosticului.
- Crezi că avem aşa ceva pe stoc? - Bine, trimite pe cineva.
- Ce rapid... - Mulţumesc, Michael.
- Unchiule Michael... - Da, ştiu, ştiu.
- Te-a trimis Kate. - Ai observat ce sexy e?
Dar tu ai observat că ai pe jumătate vârsta ei?
Chiar nu vii la clinică de Ziua Recunoştinţei?
- Mă întrebi tu sau mama ta? - Ea ar vrea să fii acolo.
Maică-ta şi cu mine n-avem amintiri prea plăcute legate de sărbători.
- Nu mai poţi schimba trecutul. - Asta-i replica mamei tale, clar.
Mă gândeam că v-aţi simţi bine amândoi dacă ai veni.
Nu că mi-ar păsa...
O să mă gândesc.
- Poftim. - Mersi, Milo.
E pacientul tău. Fă-i tu testul.
- Pentru ce-l testaţi? - Pentru miastenia gravis.
E o boală autoimună care atacă musculatura, inclusiv muşchii folosiţi la respiraţie.
- Deci asta mă omoară? - Hai să nu ne pripim.
Ia-mă de mână.
Poftim.
- Ce-a fost în seringa aia? - Un inhibitor enzimatic, edrofoniu.
Demonstrează faptul că ai miastenia gravis. De-aia nu mai puteai respira bine.
Ce bine respir acum... asta înseamnă că n-o să mor?
E o boală vindecabilă, dacă iei medicamente şi te duci la doctor când trebuie.
Trebuie să te decizi chiar acum dacă vrei să trăieşti,
fiindcă medicamentele astea au efect de scurtă durată
şi, dacă te prăbuşeşti din nou, ai spus că nu vrei resuscitare.
Kelly, ia-ţi adio de la el, fiindcă nu va mai rezista prea mult.
Te rog, tată!
Mama s-a luptat până la capăt fiindcă aşa ai vrut tu.
De ce nu lupţi şi tu ca ea?
Fiindcă, dacă nu mă vei ierta pentru felul cum m-am purtat,
nu mai am de ce să trăiesc.
Voiam atât de mult ca mama ta să rămână cu mine...
Acum, am eu nevoie să rămâi cu mine.
- Medicamentele îşi pierd efectul. - Pulsul îi scade la 70.
Spune-le, tată!
Nu mă mai cert cu tine...
- Bine ai revenit... din nou. - Mamă, tată?
- Bună. - Suntem aici, Lenny.
Ce s-a întâmplat? Eram pe motocicletă...
Ai avut un accident, dar acum eşti bine. Te-a operat Michael.
Bomba aia de pe stradă...
- Asta era? - Nu, era un gunoi.
Arăta ca o bombă.
Starea sa mentală e normală.
- Şi...? - Da.
Lenny, îţi poţi mişca degetele de la picioare?
Încerc.
Bun, acum încearcă la stângul.
Te vei duce acasă şi, după vindecarea măduvei, la recuperare.
- Apoi vei fi pe picioare. - Dar niciodată pe motocicletă.
Vrea cineva curcan? Am comandat de la băcănia de vizavi.
- Sună bine, mamă. - Tu, Michael?
Eu voi pleca, mulţumesc. Distracţie plăcută de Ziua Recunoştinţei!
Kate, îmi pare rău că am ţipat la tine ieri.
Ai făcut o treabă nemaipomenită de când ai venit aici.
Să-mi spui asta când n-o să mai am cu ce-mi plăti facturile.
Poftim, Zeke. Sărbători fericite!
Şi ţie. Mulţumesc, Christina.
Nu te las să pleci până nu-mi spui de ce.
Ce "de ce"?
De ce te-ai luptat să-l ţii în viaţă pe Dennis, când nici el nu mai lupta.
Nu-mi place să pierd pe cineva căruia nu i-a sunat ceasul.
Sărbători fericite, Kate.
- Sigur nu vrei să ţi-o încălzesc, mamă? - Nu.
Stai jos, Zeke. Stai şi mănâncă.
- Cum te-ai simţit azi? - Nu prea rău.
- Arată bine, nu? - Da, foarte bine,
dar anul viitor voi pregăti eu singură masa de Ziua Recunoştinţei,
aşa cum îţi place ţie.
Nimeni nu luptă mai mult ca tine, mamă.
- Michael, credeam că nu vii. - Nici eu nu credeam că vii tu.
- Nu sărbătoreşti cu soţiorul? - I-am spus că am de lucru.
Poftim.
Deci tipul cu "NR" avea miastenia gravis?
Da, dar se simte mai bine şi vrea să trăiască.
- Asta-i bine. - Cum se simte fiul Ritei?
Îl aşteaptă o perioadă grea, dar e în viaţă.
N-ai cumva, din întâmplare, nişte formulare pentru testament în timpul vieţii?
- Nu ţi-ai exprimat dorinţele finale? - Eu n-o să mor.
Bine.
Te ajut cu formularele alea, dacă mă ajuţi şi tu cu ale mele.
Domnilor...
- Unchiule Mike, ai venit! - Da.
- Bun venit, Mickey Mike. - Sărbători fericite!
- Mersi. Şi ţie. - Curcan cu tofu făcut în casă?
Sună groaznic. Sigur.
- Poftă bună! - Mersi.
- Ţine-mi şi mie un loc. - S-a făcut.
- Mă bucur să te văd aici. - Şi eu.
Te simţi bine?
M-am gândit mult la acea Zi a Recunoştinţei
şi la povestea pe care am tot spus-o privind plecarea mamei.
De ce vorbeşti acum despre asta?
Cred că e timpul să înfruntăm adevărul.
Vino, îţi fac rost de o furculiţă.
- Mulţumesc. - Poate şi de cuţit.
În mod sigur multe şerveţele.
Subtitrarea Andrada2003-BlackAmber/SubTeam pentru www.subs.ro
Comentarii pe www.tvblog.ro Mulţumiri www.addic7ed.com