Din episoadele anterioare...
După un incident petrecut la şcoală,
Gaby a fost nevoită s-o înlocuiască pe preşedinta Consiliului Părinţilor.
Eu?
Carlos era măcinat de remuşcări.
Nu mă mai recunosc. Nu pot să dorm. Văd fantome.
Ştiu.
Susan a găsit o modalitate de-a face faţă situaţiei.
Merg la un curs de pictură pe care-l predă Andre Zeller.
Foarte bine.
Dar faimosul pictor n-a făcut lucrurile mai uşoare.
Sunteţi o casnică plictisită care încearcă să-şi omoare timpul
între mersul la sala de sport
şi luatul copilului de la antrenamentele de fotbal.
Şi Lynette a aflat că de la despărţirea lor,
Tom a început să iasă cu altcineva.
E vorba de câteva cine şi cafele.
Dumnezeule, Tom! Când aveai de gând să-mi spui?
În douăzeci de ani de căsnicie,
Tom şi Lynette Scavo au urmat câteva reguli simple.
Să împartă mereu treburile gospodăreşti,
să nu risipească niciodată apa caldă
şi să nu meargă niciodată la culcare supăraţi.
Da, regulile căsniciei lor erau simple,
dar regulile despărţirii lor
erau cu totul altă problemă.
N-a fost nicio întâlnire!
Am luat cina cu o prietenă!
Nu face asta! Nu horcăi!
Poţi s-o faci să nu mai horcăie?
Lynette, cred că ajută mai mult atunci când folosim cuvinte,
decât atunci când scoatem sunete instigatoare.
Vrei cuvinte? Fii atentă!
Mincinosule, ţi-a crescut nasul.
Un homar pentru două persoane la restaurantul "Chez Nous"
nu înseamnă să iei cina cu o prietenă.
Trei sute de dolari într-o noapte la restaurantul "Sakura"
nu înseamnă să iei o gustare cu o amică.
Tot eu fac conturile, geniule.
Bine. Au fost destule cuvinte.
N-am căutat lucrul ăsta.
Un lucru cu care nu sunt obişnuit.
Eu nu pot să horcăi, dar el are voie să mă înţepe?
Se cam încing spiritele aici,
dar cred că ştiu care-i motivul.
V-aţi angajat amândoi în despărţirea asta
fără un scop clar în minte.
Fie încercaţi să vă împăcaţi,
fie încercaţi să găsiţi un mod civilizat să puneţi capăt căsniciei voastre.
Nu trebuie să vă decideţi acum,
dar e necesar să stabiliţi nişte reguli de bază.
De exemplu, aveţi voie să vă întâlniţi cu altcineva?
- El se întâlneşte cu altcineva. - Au fost doar două cine.
Înseamnă că aveţi voie să vă întâlniţi cu altcineva.
Cum rămâne cu sexul?
Nu.
Deocamdată.
Tocmai a răspuns la prima întrebare a ta.
Vrea să pună capăt căsniciei.
Nu, Lynette. N-am spus asta.
Nu mă dau bătut.
Deocamdată?
Încă sper să găsim un mod să rezolvăm lucrurile,
dar nu suntem fericiţi împreună.
N-am mai fost fericiţi de multă vreme.
Dacă există altcineva care ne poate face fericiţi?
Cred că dacă nu explorăm,
o să ajungem din nou aici, pe canapeaua asta,
purtându-ne pică.
Se pare că aveţi multe lucruri la care să reflectaţi.
N-avem la ce să reflectăm.
Avem voie să facem sex cu altcineva.
Să curgă întâlnirile.
Da, Tom şi Lynette învăţau regulile despărţirii lor.
Iar prima regulă...
Şi de-abia aştept să-l las pe noul meu iubit
să-mi facă lucrul ăla pe care nu ţi l-am permis niciodată.
Nu există nicio regulă.
NEVESTE DISPERATE Sezonul 8- Episodul 5
"Arta de-a face artă"
Traducerea şi adaptarea: Lory & Livioi
Comentarii pe www.tvblog.ro
În orice grup,
există roluri care sunt menite ca oamenii să le joace.
Gospodina perfectă care aduce gustări,
expertul financiar care ţine contabilitatea
şi băgăciosul care răspândeşte bârfele.
Dar, uneori, rolul cel mai important
îi revine unei persoane
care nu-i nici pe departe pregătită pentru un asemenea rol.
Bună, fetelor. Ştiu c-am întârziat puţin.
Ai întârziat puţin? Vrei să spui 45 de minute.
Când o să auziţi ce am păţit,
o să înţelegeţi perfect.
Aţi auzit de masajul cu roci vulcanice?
Eram la SPA,
cu un Mojito şi revista "Marie Claire",
apoi, dintr-o dată, am simţit o rocă rece pe fund.
Ştiu!
Armando şi-a cerut mii de scuze.
A vrut să reîncălzească rocile, dar eu i-am spus: "Îmi pare rău."
"Mă grăbesc să ajung la şedinţa Consiliului Părinţilor."
Dacă ai plecat, de ce ai întârziat atât?
Armando s-a simţit foarte prost
şi mi-a oferit o învelire în alge din partea casei.
Ce avem de făcut aici?
Ar trebui să planificăm noaptea în cinstea profesorilor.
Sigur. Să stabilim îndatoririle.
Cindy, vrei să te ocupi de mâncare?
Nu.
Bine.
Rachel, tu vorbeşti întruna. Vrei să fii maestru de ceremonii?
Nu.
Bine. Ce se petrece aici?
Ne faci să ne pierdem timpul.
Eu plec de aici. Trebuie să-mi iau copiii de la şcoală.
Trebuie să mă întorc la serviciu.
Trebuie s-o duc pe mama la chimioterapie.
Haideţi să nu facem pe alea bătute de soartă.
Am nevoie de ajutorul vostru.
Ne-ar plăcea să ne irosim timpul
cu manichiuri şi coafuri şi programări la SPA,
dar noi nu suntem ca tine.
Avem nişte vieţi.
Poţi planifica singură noaptea în cinstea profesorilor.
Puteţi măcar să vă strângeţi scaunele
şi să le aşezaţi în cărucior?
Şi poate să golească cineva cafetiera?
Aţi face...
Doamne! Cât egoism!
Slavă Domnului! Eşti în viaţă!
Îmi pare rău, Părinte.
Ştiu că n-am mai fost la biserică de câteva duminici.
De câteva duminici? Vrei să spui de cinci duminici.
Ştii cine aduce gustările la masa după slujbă?
Helen Johnson.
Lăsaţi-mă să ghicesc.
Brioşe cu ovăz de la alimentară?
De ce m-ai abandonat?
Ar fi trebuit să vă sun.
Nu m-am mai simţit
în pace cu Dumnezeu în ultima vreme.
E un lucru obişnuit
să ne mai pierdem uneori calea către Dumnezeu,
să ne simţim pierduţi.
Interesantă alegere a cuvintelor.
Simt că nu merit
dragostea lui Dumnezeu în momentul ăsta.
Am pierdut legătura cu El.
Dar există un lucru bun în privinţa lui Dumnezeu, Bree.
E uşor de găsit.
Caută oameni nevoiaşi şi El va apărea.
Totul se rezumă la nevoiaşi, nu?
Intră în fişa postului meu.
Am auzit că noul vostru vecin, Ben Faulkner,
face o treabă minunată pentru persoanele fără adăpost.
De ce nu vorbeşti cu el?
Poate c-o să vorbesc cu el.
Mulţumesc, Părinte.
Ţi-am spus că Helen face gustările?
Am scos adineauri din cuptor o tavă de biscuiţi cu alune.
Vreţi să mâncaţi unul?
Fii binecuvântată, copila mea!
Îmi poţi pune unul şi la pachet?
Devin foarte agitată de fiecare dată când intru la curs.
E vorba de Andre Zeller, nu?
Între noi fie vorba,
nu crede că sunt o artistă adevărată,
dar o să-i demonstrez că ştiu ce-i durerea.
În dimineaţa asta,
fiul meu de nouă ani a fugit direct spre şcoală
fără să-şi ia rămas bun.
Nicio îmbrăţişare. Niciun pupic.
Nimic.
O să iau durerea asta şi o s-o folosesc în artă.
Eu folosesc sinuciderea tatălui meu.
Astăzi vom lucra cu lumini şi umbre.
Ouă! Super!
Doamnă Delfino, ăsta-i micul meu dejun.
N-o să desenaţi ouă
sau alte naturi moarte răsuflate.
Veţi desena o siluetă masculină.
Emile!
Mă scuzaţi.
Durează puţin să mă obişnuiesc.
De când începeţi să desenaţi,
gândiţi-vă la corpul uman ca la un obiectiv.
Ce parte vă atrage atenţia?
N-a fost cu intenţie. A ieşit singur.
Vreau să vă concentraţi atenţia
la partea corpului uman care reflectă lumina
şi la partea care emite o umbră.
Îmi pare rău, doamnă Delfino.
Nu mi-am dat seama că suntem la gimnaziu.
N-aţi mai văzut un penis până acum?
Nu. Ba da.
O mulţime. Nu chiar o mulţime.
O cantitate adecvată.
Încercaţi să fiţi profesionistă.
Da. Sunt profesionistă.
Penis, penis, penis.
Încercam să mă obişnuiesc cu ideea.
Repede.
Spune-mi despre sinuciderea tatălui tău.
Bună. Ce faci?
Îmi căutam telefonul mobil.
Ştiu că va suna ciudat,
dar n-am putut intra acolo.
Doamne! Nu vreau să par insensibilă, dar eşti neliniştit din cauza mortului?
Sunt frântă de oboseală acum.
De fiecare dată când intru în camera de acolo,
îmi amintesc de noaptea aia.
Am o idee. Nu mai intra în camera de acolo.
Uite! Aia e bucătăria! N-a murit nimeni acolo!
Ştii ceva? Amândoi suntem stresaţi.
Haide să bem ceva.
Nu. Mulţumesc. Am abuzat de alcool în ultima vreme.
Nu vreau să devină un obicei.
La ce zi am avut, voi termina sticla singură.
Slujba asta la Consiliul Părinţilor devine o mare bătaie de cap.
Da.
Am întârziat o secundă şi toate fetele mi-au sărit în cap.
"Gaby, de ce ai întârziat?"
"Ar trebui să fii tristă şi nefericită şi punctuală, la fel ca noi."
Parcă ar fi invidioase.
Doamne!
Sunt invidioase!
Ştiu ce să fac acum. Mulţumesc că m-ai ascultat.
Nu-i nimic special, dar sunt mândru să spun
că hrănim în fiecare zi sute de persoane fără adăpost.
Minunat.
E exact ceea ce caut.
Grozav.
Întreb doar de curiozitate.
Ce ai făcut?
Poftim?
De obicei, când oamenii vor să ajute pe cineva,
înseamnă că au făcut un lucru
de care le e ruşine.
Delapidare. Adulter.
Care-i povestea ta?
Cred că te pot întreba acelaşi lucru.
Şi aş avea înţelepciunea să nu-ţi răspund.
M-am simţit confuză în ultima vreme
şi m-am gândit să fac ceva constructiv
care să schimbe asta.
Cât altruism! Îmi place!
Mi-ar fi plăcut ca şi Consiliul Municipal să fi fost la fel de înţelept ca tine.
Au oprit unul din proiectele mele
pentru că include locuinţe cu venituri mici.
Tipica atitudine "Nu-i în teritoriul meu".
Apropo...
Nu-i în teritoriul tău.
Trebuie să răspund,
dar te las pe mâinile bune
ale lui Donnie.
Scuză-mă. Alo?
Cine eşti?
Eu sunt Bree, bucătarul tău umil.
Ce vrei să fac? Să pregătesc? Să prăjesc? Să tai?
Vrei să pregăteşti?
Poţi începe să pregăteşti.
Asta-i tot?
Am uitat să-ţi arăt unde sunt condimentele.
Uite! Sare. Piper.
Am rămas fără piper.
Dacă-mi permiţi,
te-ai gândit vreodată să faci o supă de la zero?
Nu avem timp pentru asta.
Vin şi pleacă repede.
Ştim cu toţii
cât de grăbiţi sunt oamenii fără adăpost.
Poate că oamenii ăştia n-au o casă,
dar au papile gustative.
Te superi dacă cumva pregătesc o oală de supă de casă?
O poţi termina până la prânz?
Dragule, cred că va trebui să fac ceva simplu.
E doar o supă de dovleac rustică
asezonată cu un strop de sirop de arţar
şi puţină salvie tăiată mărunt.
La naiba!
În sfârşit am găsit un slogan pentru următoarea carte de bucate!
Ştiu că unii dintre voi se simt incomod
în faţa unui om dezbrăcat, poate chiar vi se pare amuzant.
Domnule Zeller, îmi pare foarte rău.
Nu se poate crea artă adevărată
dacă cineva e paralizat de propriile inhibiţii.
O să le înlătur.
Deci, la cursul următor, n-o să mai avem modele dezbrăcate.
O să avem pictori dezbrăcaţi.
Ce?
Pictura în pielea goală vă obligă să pictaţi într-o atmosferă de onestitate.
Şi dacă vreţi cu adevărat să deveniţi artişti,
n-ar trebui să vă deranjeze asta.
Nu. Nu mă deranjează deloc.
Ce se întâmplă, Gaby?
Da. De ce ne-ai chemat aici?
Voiam să-mi cer scuze
pentru ce s-a întâmplat la ultima noastră întâlnire.
Spune mai departe.
Am greşit că v-am lăsat baltă pentru o programare la SPA,
având în vedere că sunteţi atât de ocupate.
Mesaj recepţionat. Tare şi răspicat.
Mulţumesc.
Ca să vă demonstrez că v-am înţeles nemulţumirile,
vreau să vă prezint echipa mea de înfrumuseţare!
Armando, cel mai bun maseur din oraş.
Kay, coafeza mea.
Şi Ping, manichiurista.
Nu mai aveţi motive să fiţi invidioase pe viaţa mea extraordinară.
Pentru o zi, puteţi fi ca mine. Fac eu cinste. Distraţi-vă.
Mă bucur c-ai primit mesajul nostru.
Cu plăcere.
Crezi că te poţi ocupa de mâncare?
Mi-ar face mare plăcere.
Eu mă ocup de ornamente.
Da. Te ajutăm cu orice.
Aşa îmi place!
Astăzi vă puteţi relaxa.
Luaţi o pauză de la cumpărături şi de la educatul copiilor.
Mă duc să mă întâlnesc cu agentul meu de turism.
Vorbiţi serios? Chiar o s-o ajutăm?
Nu. O să ne răsfăţăm cu o zi gratuită la SPA.
Apoi, o s-o lăsăm să se descurce singură.
Fetelor!
Cunoaşteţi un hotel bun în sudul Franţei?
Îmi pare rău. Am făcut-o din nou.
Îmi pare rău.
Bună, Lynette.
Am uitat vreo mostră de material?
Te-am prins!
Era un film porno, dacă am văzut vreodată unul.
Film porno? Nu!
Îmi verificam e-mail-ul.
Fii serioasă! Nu-i nimic rău. Cu toţii ne uităm la filme porno.
Ce filme preferi?
Cu heterosexuali? Cu bisexuali? Cu masturbări? Cu bărbaţi chei?
Cu şoapte difuze? Cu prăjituri cu scorţişoară?
Cu pudeli?
Trebuie să învăţ cum sunt fiecare?
Chiar nu vreau să ştiu asta.
Haide! Lasă-mă să văd! Promit că n-o să te judec.
M-am înregistrat pe un site de întâlniri şi mă uitam la filmul meu de prezentare.
Bună. Eu sunt Lynette.
Am între 35 şi 45 de ani.
Sunt zodia Rac(Cancer). Am învins cancerul.
Simplă coincidenţă? Tu decizi asta!
E mult mai deranjant
decât orice film porno pe care l-am văzut vreodată.
Ai spus că n-o să mă judeci.
Întâlnirile pe internet sunt o porcărie!
E plin de tipi care-şi retuşează părul din cap
şi care-şi modifică pectoralii.
Vrei să cunoşti un bărbat? Te duc într-un bar.
Într-un bar? Nu ştiu ce să zic.
Au trecut 25 de ani de când n-am mai agăţat un tip.
Cu mine pe post de Cupidon, poţi avea orice bărbat îţi doreşti.
Vineri e bine?
Credeam că ai întâlnire cu Ben.
A anulat-o. Din nou.
Un proiect stupid de imobiliare pentru cei nevoiaşi.
Nenorocitul!
E pierderea lui.
Dacă nu ştie să aprecieze ce are,
o să găsesc pe cineva care să facă asta.
Şi nu mai mânca îngheţată!
Nu-i niciun program de retuşări în viaţa reală.
Bună dimineaţa. Ce avem la micul dejun?
Ouă. Voiam să pregătesc nişte şuncă, dar mi s-a părut puţin cam riscant.
Susan, te deranjează să-mi scot şosetele în bucătărie.
Ce se petrece?
Andre crede că până nu scăpăm de inhibiţii, arta noastră va fi una superficială.
În orice caz,
la cursul următor, trebuie să pictăm dezbrăcaţi.
Încerc să mă obişnuiesc cu asta.
Şi vreau să-i demonstrez că sunt o artistă adevărată.
Tipul ăsta e bun!
Poate să vadă o mulţime de studente dezbrăcate
şi să spună că face parte din munca lui.
Era o glumă, scumpo.
Nu. Nu pot face asta.
Sunt o persoană pudică.
Poate nu sunt o artistă adevărată.
- Susan! - Nu. Vorbesc serios.
Lui Andre nu-i plac picturile mele.
Nu sunt la fel de serioasă ca şi ceilalţi studenţi ai lui.
Cred c-o să renunţ la cursul lui.
Să renunţi? Cursul ăsta îţi face bine!
Te ajută să ieşi din perioada grea prin care treci acum.
Vorbeşti serios?
Da. Şi simt c-o recuperez pe Susie pe care o cunosc eu.
În plus, tipul ăsta e un dobitoc.
Nu-l lăsa să învingă.
Ai dreptate.
Sunt o artistă adevărată.
Trebuie doar să mă obişnuiesc ca oamenii să mă vadă dezbrăcată.
Susan! Sunt Lee! Eşti acasă?
Perfect! Homosexualul meu preferat!
Pe cine să te antrenezi mai bine?
Bună dimineaţa, Lee.
Ea e mama lui Bob... Doamne Maica Domnului!
Căsnicia între homosexuali nu mai pare aşa ciudată acum, nu?
Se pare că fasolea mea toscană cu pâine prăjită şi parmezan are succes.
Da, aşa-i, dar cred că începi să atragi
populaţia nepotrivită.
Scuză-mă, dar nu-mi pari un om fără adăpost.
Ba da, sunt nevoiaş.
Şi totuşi ai un laptop de 2.000 de dolari?
Dar locuiesc în cutia în care a fost împachetat.
Sunt student la colegiu.
Însă părinţii mei nu mi-au mai vorbit
de când am trecut de la medicină la literatură creativă.
Mă tem că va trebui să pleci.
Păcat, adineauri ţi-am făcut o reclamă nebună pe blogul meu.
Asta-i de bine?
Da.
"Ca acasă, dar mai rafinată, "
"supa toscană de fasole a lui Bree Van de Kamp"
"e o revelaţie într-un caston."
Revelaţie, ai spus?
A primit deja "Îmi place" pe Facebook
şi a fost redistribuită de 200 de ori,
iar asta-i clar de bine.
Dar dacă trebuie să plec...
Stai.
Nu pot lăsa un om talentat, aproape orfan ca tine să plece flămând.
Stai să-ţi mai aduc o porţie.
Vezi că "Van de Kamp" e cu K.
Bună, Mike. Ai nevoie de ajutor?
Nu, mă descurc.
Susan e pe aici?
E la cursul de pictură.
Bine.
O să trec mai încolo.
Nu cred că-i o idee bună.
Vrei să-mi spui ceva, Mike?
Da, vreau.
Dacă lucrurile erau altfel,
dacă eu omoram pe cineva
şi nevasta ta devenea martoră,
eu m-aş fi dus la poliţie şi m-aş fi predat.
N-aş fi târât-o pe Gaby în povestea asta.
Aş face multe altfel faţă de noaptea aia,
dacă aş putea.
Da, ei bine, nu poţi.
Însă uite ce poţi face: o poţi lăsa pe Susan în pace.
Las-o să găsească un mod de a suporta treaba asta în care ai târât-o.
Pe mine chiar mă ajută
să vorbesc cu ea.
Dar nu şi pe ea.
Atunci...
N-o s-o mai fac.
Da.
Nu uita, tehnica e un doar sprijin.
Învaţă-l şi lasă-l.
Aşa poţi începe să descoperi propria ta voce,
iar asta e ceea ce...
Doamne!
Aţi dus cam la extrem ţinuta lejeră de vineri,
nu-i aşa, dnă Delfino?
Nu era asta ziua în care trebuia să...
Nu trebuia ca toţi să...
Şcoala a interzis micul meu experiment artistic.
V-am zis toate astea într-un e-mail.
Care e-mail?
Acela pe care e clar că nu l-aţi deschis.
Poate că mie nu mi l-aţi trimis.
De ce aş fi făcut asta?
Ca să mă umiliţi.
Să mă pedepsiţi că am râs.
Din prima zi m-aţi hărţuit.
De ce să nu fi încercat să mă faceţi de râs?
Fiindcă în peisajul vast al vieţii mele interioare,
sunteţi cel mult un fir de praf.
Acum îmbrăcaţi-vă şi luaţi loc.
Nu.
M-am înscris la acest curs ca să învăţ ceva,
nu să fiu sacul de box
al unui nebun plin de sine
cu o pensulă în mână!
Renunţ!
Bună ziua şi bine aţi venit la cantina noastră pentru nevoiaşi.
Sper că vă e foame, fiindcă azi am pregătit
o supă italienească tradiţională, din toată inima.
Donnie, două persoane.
Pastore Sykes. Ce surpriză plăcută!
E ditamai coada la intrare.
A trebuit să mă zbat ca să intru.
De când am preluat cantina,
locul s-a aglomerat.
Vă mulţumesc foarte mult că mi-aţi sugerat să mă implic.
În viaţa mea nu m-am simţit mai importantă şi dorită.
Scopul carităţii nu-i acela de a ne face să ne simţim importanţi.
Sigur că nu. E acela de a ajuta oamenii.
A ne simţi importanţi e doar un bonus.
Deci, ce vă aduce pe aici?
Speram să-mi poţi spune
unde poate obţine o mâncare caldă cineva care n-are adăpost?
Aici, evident.
Nu, Bree.
De când ai transformat cantina asta a nevoiaşilor
într-o cantină sofisticată,
cei fără adăpost nu se mai simt în largul lor aici.
De ce? Eu am încercat să fac locul ăsta deosebit.
Era deja deosebit. Era căminul lor
şi tu i-ai lipsit de asta.
Iertaţi-mă.
Îmi pare rău, dar trebuie să plecaţi.
N-am terminat de mâncat.
Atunci mergeţi să mâncaţi în altă parte.
Cu siguranţă vă permiteţi.
Ce-i cu atitudinea asta?
Nouă ni se datorează succesul acestui loc.
Ba nu. Locul ăsta trebuia să hrănească oamenii nevoiaşi.
E un eşec total.
Mâncarea asta nu-i pentru voi. E pentru cei flămânzi şi săraci,
cei pe lângă care trecem zilnic.
Fiecare om merită să aibă un cămin,
iar locul ăsta era al lor până când mi l-am adjudecat.
Aşa că, vă rog, luaţi-vă laptopurile şi telefoanele sofisticate şi plecaţi.
Vă rog să plecaţi.
Ben, îmi pare rău. Am stricat totul.
Nu te necăji.
Crezi că ai putea ţine mâine un discurs la fel de bun?
Un discurs?
O să mă ajuţi să obţin aprobarea pentru proiectul căminului de nevoiaşi
la consiliul municipal.
Aici stai, da?
Norman Rockwell ar putea merge pe strada asta
spunând: "Puţin cam mult."
Pot intra?
Desigur. Cum ai putea altfel să iei în derâdere
interiorul casei mele?
Apropo, am verificat poşta electronică,
şi nu mi-ai trimis niciun e-mail.
Ai verificat mesajele de la universitate?
Am adresa de e-mail de la universitate?
În regulă, o să-ţi spun pe scurt,
mai ales că am o întâlnire la cină
cu o persoană infinit mai interesantă decât tine.
Dă-te jos de pe cruce şi întoarce-te la cursul meu.
De ce? Ca să mă poţi jigni mai mult?
Da, o să te jignesc şi o să urlu la tine,
o să te oblig să pictezi goală şi o să fac absolut orice
trebuie să fac ca să te forţez să încetezi să mai fii atât de speriată.
Nu sunt speriată.
M-am prezentat goală la cursul tău.
Apoi ai fugit.
Mi se pare că fugi adeseori
şi chicoteşti nervos.
Te porţi ca un om care...
Care?
Tu ascunzi ceva
şi eu voi scoate asta la iveală din tine,
iar când voi reuşi, există o şansă,
una mică de tot, o fărâmă de şansă
ca tu să poţi deveni un adevărat artist.
Doamne! Ăsta-i momentul când îmi spui
că motivul pentru care te-ai purtat atât de urât cu mine
e acela că sunt singura de la curs care are potenţial?
Nu.
Amy Yamata e singura de la curs care are potenţial.
Tu eşti un dezastru ciudat care mă fascinează oarecum.
Să-ţi mulţumesc?
Acum, te rog să mă scuzi,
doar atât pot să rezist
într-o cameră decorată cu elefanţi din ceramică.
Bună ziua, doamnelor. Mă ajută careva cu florile astea?
Nu vă deranjaţi. Mă descurc.
Ce faceţi, fetelor?
Lumea vine peste două ore. Nu aţi pregătit nimic.
Eu m-am relaxat aşa bine la masaj,
încât n-aş vrea să ridic ceva şi să mă încordez iar.
Da, iar Ping a muncit mult la unghiile astea.
N-aş vrea să le stric.
Iar mie nu-mi trece nimic inteligent prin minte
despre noua mea coafură, însă nici eu nu fac şmotru.
De ce-mi faceţi asta?
M-am dat peste cap ca să vă ajut.
Doamne, tu chiar eşti dusă cu pluta!
Chiar crezi că un masaj cu roci vulcanice
o să-mi rezolve problemele?
Tu nu înţelegi genul de probleme cu care se confruntă oamenii obişnuiţi.
Tu trăieşti într-o lume de poveste.
Bine. N-am nevoie de ajutorul vostru.
Am două ore la dispoziţie şi un soţ foarte capabil.
Nimic nu va strica acest eveniment.
Încă ceva...
Alo?
Dragă, scuză-mă că te deranjez la serviciu,
dar am o urgenţă.
Ce s-a întâmplat?
Te rog să vii la şcoală.
Fufele astea de la asociaţia şcolară...
Da, la tine mă refer, Cindy...
Refuză să mă ajute.
Am nevoie de nişte mâini în plus.
Sigur. Vin imediat.
Vine încoace.
Mersi. M-ai salvat.
Când mi-am imaginat locul ăsta,
nu eram bătrână ca toţi ceilalţi...
la un loc.
Două cocteiluri picante.
Picante ca mine.
Poţi să foloseşti şi tu formula asta, dacă vrei.
Poate că da, dar acasă, fiindcă acolo mă duc.
Calmează-te.
Priveşte locul ăsta ca pe un magazin de dulciuri.
Trebuie doar să-ţi dai seama de ce anume ai chef.
Evident, să fie cu testicule.
Credeam că am încheiat cu asta.
Am avut întâlniri, am dat peste toţi rataţii,
şi în sfârşit am găsit un tip,
unul deştept, care mă făcea să râd.
Ca să mă întorc la etapa aia, acum, la vârsta mea,
s-o iau de la capăt, e deprimant.
Doamne! Ai dreptate.
Adică?
- Chiar e deprimant. - Renee!
Ce caut eu în afurisitul de magazin cu dulciuri?
Sunt cu un tip. E deştept şi mă face să râd.
Parcă ziceai că Ben munceşte prea mult.
E pasionat de munca lui, dar e de nota 10.
Toţi ăştia de aici la un loc, abia dacă sunt de nota 6.
Tu, însă, rămâi. Sigur se găseşte vreunul pe aici pentru tine.
Cablul portocaliu...
se bagă aici.
Ăsta se bagă aici.
Şi... "presto"!
"Presto" e termenul spaniol pentru "Acoperiţi-vă urechile"?
Ce amuzant, Cindy!
Ştii, trebuia să te faci actor comic
în loc să fii ditamai pacostea pe capul meu!
Se face târziu.
Se pare că soţul tău cel perfect
n-o să ajungă ca să te scoată basma curată.
Uite cine a venit!
Iată-l pe eroul meu!
Grăbeşte-te! Hai să-i dăm drumul!
Ce faci?
Carlos!
Bună, Gaby!
Carlos, nu poţi să vii aici aşa! Trebuie să pleci.
Nu, nu. O să ajut, da?
Nu, te rog. Trebuie să pleci.
Nu, o să ajut, bine? O să ajut.
Nu, dragule. Trebuie să pleci, te rog.
Stai, stai!
Rachel, aranjează sunetul.
Melissa, Megan începeţi să aşezaţi mâncarea.
Melissa, acum!
Nu-i nimic, Gaby.
Am înţeles.
Nu ştiu ce să spun.
Ai grijă de soţul tău.
Bună.
Eu sunt Phil, iar tu eşti frumoasă.
Zici tu aşa...
Dar accept complimentul.
Dumnezeu ştie cât mi-a luat să mă aranjez aşa astă seară.
A trebuit să plătesc şi bona ca să vină mai devreme.
Bonă? Deci ai copii?
Da.
Cinci. Cinci copii.
Destui...
Am şi un soţ, dar ne-am despărţit,
şi ne întâlnim cu alţii. Adică el se întâlneşte, eu doar încerc.
Nu ca să mă răzbun, doar ca să...
Se pare că vorbesc întruna.
Acum poate zici şi tu ceva.
Pa.
Pa, pa.
Lumea e cam aprinsă în seara asta, nu crezi?
Pot să-ţi iau ceva de băut, sau eşti deja aprinsă şi tu?
Hai! Te las să te joci cu cravata mea.
Poftim telecomanda.
Parcă te ştiu de undeva.
Nu-i chiar cea mai originală adresare,
dar eşti drăguţ, aşa că... sunt Lynette.
Da, da. Eşti mama lui Porter şi a lui Preston.
Doamne!
Dna Scavo era cea mai tare mamă.
Ne făcea caşcaval pané.
în formă de dinozauri. Ce cauţi aici?
Habar n-am.
Poftim.
Probabil e singura pereche de chei cu şnur mov.
Copilul meu l-a făcut în tabără.
Port ceva numit pantaloni mulaţi pe slăbănoage
şi sunt foarte inconfortabili,
fiindcă eu n-am ceva numit picioare slăbănoage,
aşa că tot ce vreau e să ajung acasă şi să-i dezlipesc de pe mine. Te superi?
Nu, deloc. Doar că... eu nu lucrez aici.
Doamne! Scuză-mă. Nu eşti băiatul cu parcarea.
Ştiam că vesta asta e o idee proastă,
dar homosexualul de la birou mi-a zis că-i iar la modă.
Da, vesta e minunată.
Eu am una albastră.
Eu n-am mai ieşit de multă vreme,
de aia am încercat să combin hainele altfel.
Tu n-ai mai ieşit demult?
Ultima oară când am fost la un bar ca ăsta
se schimbau numere de pager.
Nici măcar nu ştiam că s-a interzis fumatul în baruri.
Şi ce s-a întâmplat cu bunul şi vechiul cocteil?
Măr? Cireşe? Pepene? Astea sunt arome siropoase.
Eu sunt Lynette.
Scott.
Apropo, nu că ar fi o competiţie,
dar eu am două şnururi la perechea de chei.
Sunt roz.
- Fete? - Da.
Divorţ?
Nu, mersi. Am avut deja unul.
Tu?
Despărţiţi.
Uite...
Asta e prima conversaţie decentă din toată seara asta.
Ce zici să ne întoarcem înăuntru şi s-o continuăm?
Zic că...
dau eu cocteilul de rodii.
În regulă. A fost treabă uşoară.
Mă faci "uşoară"?
Încă nu.
Poftim.
Ce pot să-ţi ofer de băut?
Am vodcă.
Am lapte. Am lapte cu ciocolată.
Am cutii de suc.
Faptul că am copii mi-a distrus şarmul, nu?
Vodcă şi lapte cu ciocolată,
exact asta îi dau bebeluşului meu ca să-l liniştesc.
Noroc.
Acum ce facem?
Aş pune nişte muzică, dar fosta soţie mi-a luat toate CD-urile.
Aş putea aprinde un bec fosforescent, dar n-am 16 ani.
Aş putea aprinde nişte lumânări,
dar ar fi un gest mult prea evident, nu?
Nu la fel de evident că ăsta.
Evident că nu-i rău deloc.
- Nu? - Nu, e bine. Nu te opri.
Mai am o cameră pe care de abia aştept să ţi-o arăt.
Pe bune?
Te descurci din ce în ce mai bine.
Stai aşa! Aşteaptă!
La naiba!
Vrei aici?
Bine.
Nu, am scăpat ceva pe jos.
Pot să te ajut?
Mi-a căzut verigheta. Era musai să ai covor pufos, nu?
Tipul ăla homosexual de la birou a zis că sunt iar la modă.
Trebuie să cer sfaturi despre modă altcuiva.
La naiba! Unde-i?
Covorul ăsta înghite tot.
Înainte era aici o nişă de evacuare...
Dumnezeule! Te rog, lasă glumele acum!
Stai, stai.
Iat-o.
Mulţumesc.
Deci, unde rămăseserăm?
Scuză-mă. Nu pot.
Chiar eşti un tip grozav.
Eşti drăguţ şi amuzant şi...
ce făceai acolo...
pe gâtul meu, chiar avea efect asupra mea,
dar gândul de a face trei paşi spre dormitorul tău
e cel mai înfricoşător lucru pe care mi-l pot imagina acum.
Bine.
Eu...
Eu sper să mă împac cu soţul meu
şi cred că...
Înţeleg.
Nu eşti încă pregătită.
Nu sunt.
Cred că ar trebui să plec.
Haide.
Pa.
Vă înţeleg ezitarea.
Şi eu sunt una dintre persoanele cu o peluză perfectă,
care ar putea obiecta
când o propunere de acest gen îi ameninţă comunitatea.
Însă mi s-au deschis ochii
şi voi merge personal din uşă în uşă
spre a-i ajuta pe ceilalţi să înţeleagă cât de important este acest proiect,
astfel încât locul în care trăim să fie într-adevăr o comunitate.
Ai fost extraordinară.
Am spus totul sincer.
Vreau să te ajut cu tot ce pot.
Grozav. Mâine dimineaţă, primul lucru
e te duc să vezi terenul de construcţie.
Da, putem crede că suntem destinaţi cu toţii
să jucăm anumite roluri.
Însă, câteodată, aceste roluri se pot schimba pe neaşteptate.
Un ucenic inhibat poate descoperi curajul său ascuns.
Fosta soţie se poate confrunta cu o nouă realitate cruntă.
O mamă ocupată
poate descoperi că atenţia ei era necesară în altă direcţie.
Iar o femeie care dorise să facă un act caritabil
se poate regăsi jucând un rol mult mai important
decât intenţionase.
Am tot căutat locul perfect
şi l-am găsit în cele din urmă.
Pădurea Chapman.
Ai mai fost vreodată pe aici?
O singură dată.
Vor începe marţi săpăturile,
totul datorită ţie.
Mă bucur că am fost de ajutor.
Traducerea şi adaptarea: Lory & Livioi
Comentarii pe www.tvblog.ro