O singură creatură s-a adaptat mediului de viaţă în fiecare loc al Pământului.
Acea creatură suntem noi.
Peste tot în lume, ne folosim ingeniozitatea
pentru a supravieţui în locuri sălbatice,
departe de luminile oraşului, faţă-n faţă cu natura crudă.
Aceasta este Planeta Umană.
Deşerturile sunt cele mai fierbinţi şi cele mai uscate de pe Pământ.
Acoperă o treime din suprafaţa uscatului.
În unele locuri nu plouă deloc.
Putem supravieţui două luni fără mâncare...
.. dar fără apă, câteva zile.
Că bebeluşi, stăm nouă luni incojurati de lichid în pântecul mamei noastre.
Dar naşterea ne obligă să ieşim din această luxoasă lume.
De acum încolo,
viaţa pentru fiecare copil al deşertului este definită ca o căutare a apei.
Şi totuşi, în acest tărâm ostil,
un număr incredibil de 300 de milioane de oameni supravieţuiesc.
Acestea sunt poveştile lor remarcabile.
Deşertul Sahara este cel mai mare de pe glob.
Este de mărimea Statelor Unite,
şi interior sau arid poate dezlănţui cele mai mari furtuni de nisip de pe planetă.
Vânturi feroce ridică milioane de particule de nisip
formând pereţi masivi...
.. atingând înălţimi de 5000 de metri,
de zece ori mai înalţi decât Empire State Building,
Acoperind zone de mărimea Britaniei.
În Mali, Mamadou, având 16 ani se lupta cu furtunile de nisip.
Este un văcar plecat de acasă acum trei zile
într-o misiune de a găsi apa pentru vitele lui.
Poartă o responsabilitate foarte mare pe umeri la o vârstă aşa de fragedă.
Trebuie să îndure furia deşertului singur,
dar e pe cale să înfrunte o provocare şi mai mare.
Este într-o cursă împotriva celui mai mare animal terestru de pe Pământ -
Elefantul African.
Şi această turmă a deşertului cauta apa
pentru că Mali este prins de secetă.
Sunt 40 de grade Celsius.
Cele mai multe găuri de apă sunt deja secate.
Un singur loc aflat la 40 de km mai are apă...
.. Lacul Banzena.
Şi în acelaşi loc se îndreaptă atât elefanţii cât şi Mamadou.
DacÄƒ Mamadou merge repede, ajunge la lac dimineaÅ£a.
Dar la numai 50 km Ã®n urma lui sunt cei mai mari nomazi ai deÅŸertului.
Capi elefanţilor conduc turmă,
urmărind o incredibilă hartă mentală a tuturor găurilor de apă
situate în această zonă de zeci de mii de km pătraţi.
Pomii Acacia le oferă energia cât să poată continua,
dar nu se pot odihni, indiferent de zi sau noapte.
Dar, pentru Mamadou, căderea nopţii îl obliga să se oprească.
Întâlnirea cu elefanţii pe timp de noapte poate fi fatală.
Puţinul lapte preţios e un mic dejun în grabă pe care
Mamadou îl ia de la vitele sale.
Îl ajuta să nu se deshidrateze.
Dar trebuie să pornească la drum.
Turmă de elefanţi a mers noapte, recuperând.
În sfârşit, se vede din depărtare.
Dar are parte de ghinion.
NU numai ca elefanţii au ajuns înaintea lui la lac,
dar îi şi blochează accesul la apă.
Mamadou ştie că elefanţii pot ataca,
aşa că este precaut, nu se apropie prea mult.
Este un armistiţiu dificil până când se gândeşte cum să treacă de ei.
Deodată, un elefant ataca vitele.
Mamadou ataca şi el, dar numai cu beţe,
Este o bătălie colosală.
Curajul lu Mamadou a reuşit să mute peste 50 de elefanţi.
Din fericire, conflictele de acest gen sunt foarte rare.
În final, Mamadou îşi duce turma către apă dadatoare de viaţă.
Elefanţii pleacă şi găsesc locul lor la apă.
În sfârşit, au şi ei oportunitatea de a bea...
.. şi chiar de a se juca.
Vor urmă două luni înainte de a fi vreo şansă
de ploaie pentru a umple găurile de apă,
aşa că greutăţile lui Mamadou continuă.
Dar într-o anumită parte a deşertului,
o micşorare a rezervei de apă duce la o oportunitate surprinzătoare.
Sute de km depărtare, de-a lungul abrutului Bandiagara,
căldură de 40 de grade a secat
râurile din ţinutul Dogon,
lăsând numai piscine izolate
pline cu peşti blocaţi.
Ţinutul Dogon alege acest moment pentru un festival de pescuit al deşertului.
Mii de competitori sunt atraşi la lacul Antogo,
icluzandu-l pe Dialo, care vine aici de peste 30 de ani.
Prinsul peştelui o chestie de mândrie pentru el.
În orice altă zi, pescuitul este strict interzis în această apă sacră.
În felul acesta, bătrânii protejează o importanţă rezervă de mâncare
în lac, în sezonul uscat.
Dar astăzi, comunitatea are o şansă să prindă o ultimă cina simbolică.
Malurile se umplu repede.
Atmosfera este tensionată.
Dialo a găsit un loc bun.
Dar acum trebuie să aştept, de când Antogo are regulile lui nescrise.
Şeful de ceremonie spune o rugăciune să alunge spiritele rele.
POartă un coş de pescuit, crezând că-l protejează de cuvintele pe care le rosteşte.
Aceasta este singura şansă anuală a lui Dialo.
Liber pentru toţi ! Începe nebunia la pescuit.
Bagă coşurile în apă pentru a prinde un peşte.
Dialo a prins unu, dar nu este timp pentru politeţuri.
După doar 15 minute, nu mai rămâne nimic,
iar haosul se retrage.
Dialo are noroc, dar este obosit.
Acasă, prada sa mândră devine un festin final pentru familui lui
să poată supravieţui ultimelor zile ale sezonului uscat.
În estul îndepărtat al Bandiagarei,
ai nevoie de o îndemânare navigationala incredibilă pentru a găsi apă.
Aceste femei Tubu trebuie să se aventureze de-a lungul mării de nisip a Saharei
în căutarea unei fântâni în miniatură de doar un metru pătrat.
Va face diferenţa între viaţă şi moarte.
Numesc acest loc Tenere - locul nimicului.
Este lipsit de caracteristici, dogoritor şi de nebazat.
Foni este o femeie Tubu care poate găsi calea spre apă fără a folosi o harta sau un compas.
A adus-o pe fiica sa, Shede, de doar 10 ani.
Fântâna pe care o cauta este la o distanţă de 3 zile de mers.
Acesta este cea mai gre călătorie pe care o vor face împreună.
Îşi asumă răspunderea acestei călătorii periculoase pentru mâncare.
Trebuie să traverseze 240 km doar pentru a ajunge la piaţa
să dea cămile pentru provizii care le vor ajunge 6 luni.
Aceasta caravană re numai femei copii
Pentru poporul Tubu, femeile sunt cele care sunt bune conducătoare.
Pentru oricine altcineva, o dună de nisip atât înseamnă, doar o dună.
Dar Foni poate spune în care pot avea încredere, acolo unde nimic nu sta nemişcat.
Dunele mai mici îşi schimba forma, misccandu-se cu vântul,
facanadu-le de neîncredere.
Dar dunele mari, având peste 60 m sunt mult mai stabile,
scoţând în evidenţă semne de care au nevoie.
De peste mii de ani,
vânturile deşertului au suflat formând dunele lungi, cu margini paralele,
singurele drumuri pentru drumeţi.
Femeile Tubu se uită la Soare şi la linia de margine a dunei pentru a stabili direcţia de mers.
Apoi număra fiecare margine pentru a şti cât au mers.
De zece ore tot merg prin soarele aprig.
Trebuie să se odihnească.
Îşi fac tabăra dintr-un singur cearşaf, şi îşi împart raţia de apă.
Poria cămilelor este amestecată cu ovăz, în timp ce femeile beau ceai dulce.
Se trezesc devreme, înainte ca soarele să devină prea fierbinte.
Pot căra apa atâta numai cât să le ajungă până la fântână,
aşa că ritmul cu care merg este cheia.
Această apreciere specialistă a deşertului este pe cale de dispariţie.
Astăzi, doar câteva sute de femei Tubu deţin această ştiinţă.
Foni crede că învăţând-o pe Shede
va menţine ştiinţă pentru încă o generaţie.
Când noaptea se lăsă,
Foni o învaţa pe Shede şi cum să citească cerul.
Pentru acum, cel puţin, ştiu că sunt pe drumul cel bun.
Este ziua numărul trei.
Astăzi trebuie să găsească fântâna.
Făcând bagajele, Foni decide că Shede este gata să conducă.
Dar fântâna este atât de ascunsă
încât dacă ar fi la câteva sute de metri distanţă, ar putea s-o rateze.
Le duce în direcţia bună,
punându-se între margini dunelor şi soarele de la est.
Pentru copiii de vârsta lu Shede, de doar 10 ani,
găsirea drumului spre şcoală este destul de greu.
Dar Shede trebuie să găsească drumul de-a lungul a 20 de mile peste cel mai aprig meleag de pe planetă.
Dar cu ajutorul cuvintelor mamei din mintea ei,
porneşte înainte.
După un drum călare de 12 ore, a zecea creastă se zăreşte.
Buruiana singuratică din panta dunei marchează valea fântânii.
Shede a găsit singura fântâna ce are 80 de km în orice direcţie.
A făcut-o mândră pe mama ei.
În sfârşit, Shede le poate da de băut cămilelor.
Cu setea potolită, îşi spală trei zile de praf.
Acum că au apă, vor ajunge la piaţă,
dar încă mai au săptămâni până la terminarea călătoriei.
Nu toate deşerturile sunt toride.
Deşertul Gobi din Mongolia este unul al extremelor.
La nordul îndepărtat al Ecuatorului,
temperaturile dogoritoare coboară la cele îngheţate din Arctic.
Este februarie, minus 20 de grade C,
şi puţinele fântâni pe care le au oamenii sunt îngheţate.
Dar, în mod uimitor, apa apare sub formă de zăpadă.
Aici zăpadă nu cade.
Este suflată de vânt 3000 de km din Siberia.
Iar cu aceste vânturi, zăpadă nu sta foarte mult într-un loc.
Aşa că Ganbold şi cămilele lui Bactrian
trebuie să urmărească zăpadă înspre munte unde zăboveşte.
Aceasta zăpadă rare este vitală.
Este atât de importată,
încât el şi familia lui îşi pun tabăra de iarnă la poale.
Dar îşi asumă riscul.
Turma lui, incluzând femele gestante,
se afla pe tărâmurile de vânătoare ale unui prădător al deşertului,
şi nu îi place nimic mai mult decât carnea puiului de cămilă.
Lupii desertuli Gobi mişună pe sute de km.
Mirosul lor ascuţit îi ajută să-şi dea seama de turmă de la distanţă.
Dacă Ganbold nu e atent, or să atace.
Se întoarce în tabără să audă că fiul lui a întrerupt un atac al lupilor.
O oaie a fost omorâtă.
De cum vine seara, se formează o furtună de nisip îngheţat.
În cortul călduţ, lupii sunt singură discuţie adusă.
La miezul-nopţii, Ganbold verifica pentru ultima oară cămilele gestante.
Subit realizează că femelă cea mai bună lipseşte
dar, cu furtuna, nu o pot căuta când pe lumină.
În zori, începe căutarea pentru a afla ce s-a întâmplat cu ea
şi cu puiul nenăscut.
Ganbold îşi adună prietenii.
Este o cursă între ei şi lupi.
Găsesc urme.
Ganbold se îndreaptă spre cea mai inata culme, şi îşi dă seama de gravitatea situaţiei.
Mai multe urme proaspete.
Au văzut inamicul,
dar cămilă este prin împrejurimi ?
În sfasit, văd o formă.
Camila îndrăgită de Ganbold este în viaţă.
Şi a născut.
Dar puiul nu se mişcă.
Tchoo ! Tchoo !
Spre marea uşurare, puiul respira.
Ooh ! Ha-ha-ha !
La doar câteva ore, puiul este prea slăbit să meargă până în tabără.
Aşa că Ganbold o urcă pe cămilă.
Fiul lui se grăbeşte să ajute
iar ceilalţi băieţi întâlnesc ultima achiziţie a turmei.
Ganbold aduce ofrandă pentru norocul său.
Spre deosebire de deşertul Gobi, există deserturi unde apa nu există.
În deşertul Chilean Atacama, unele zone sunt aşa de puştii ca şi suprafaţa lui Marte.
Este cel mai uscat loc de pe Pământ.
Aici oamenii au fost inspiraţi de natură să procure apa din aer.
Florile de cactus sunt o sursă de mâncare pentru lame,
cămilele sălbatice ale Americii de Sud.
Dar aceşti cactuşi sunt cheia aprovizionării cu apă.
Sunt acoperiţi cu licheni pufoşi, care prind toată umiditatea din aer.
Orlando s-a inspirat din soluţia naturală a acestor cactuşi.
Cu ajutorul prietenilor, ridică plase de 6 metri înălţime.
Împletitura plaselor este proiectată să acţioneze ca lichenii pufoşi,
pentru că în această fâşie costală a deşertului Atacama
au un dadator de umiditate - Oceanul Pacific.
Aici, curenţii reci ai mării răcoresc aerul fierbinte al deşertului
produc paturi imense de ceaţă.
Ceata este absorbită la mal...
.. şi trece prin cactuşi...
.. şi prin plasele lui Orlando.
Când ceaţa întâlneşte cactuşii, condensează pe perii lichenilor,
care capturează preţioasa apă.
Imediat, cactuşii sunt plini de rouă.
În plase, ceata acţionează la fel.
Strop cu strop, această minunată apă curge într-un rezervor.
În fiecare zi, aceste plase magice produc aproape 500 de litri de apă...
.. care-i permit lu Orlando să crească câteva plante.
Dar are idei şi mai mari.
Aceasta este cea mai nouă inovaţie
în misiunea eternă a omului de a găsi apa în deşert.
În jurul lumii, semne sunt gravate în peisaj.
Cicatrice arata pe unde a curs odată apă.
7,000 de ani în urmă, Deşertul Sahara era irigat de o reţea de râuri şi lacuri,
Care au dispărut şi s-a transformat în deşert.
Totuşi, în acest loc sterp, puţin apă a mai rămas
în adâncul pietros.
În Ba'amar, Algeria Centrală,
îndemânarea extraordinară este de a racorda aceaste ape.
Dar trebuie să ştii s-o culegi.
Mafourdi are 70 de ani, şi dedicat unei vieţi în deşert.
În fiecare dimineaţă după rugăciune, bărbaţii pleacă să caute apă.
Cu încăpăţânare şi instrumente foarte simple, au săpat o fântână.
Le-a luat 6 luni să sape un puţ prin stâncă deşertului.
Doar acum sunt pregătiţi pentru cea mai periculoasă misiune.
Fiind cel mai în vârstă şi cel mai experimentat, Mafourdi coboară singur.
Este o cădere de 9 m în gol.
Pe fund se găseşte apă până la genunchi în tunele săpate de mână.
Mafourdi ştie că e vital să menţină furnizarea de apă.
Dar mulţi oameni au fost îngropaţi de vii acolo jos când s-au prăbuşit pereţii.
Apa se scurge din pietre.
Mafourdi a eliberat apa care zăcea de mii de ani prinsă în piatră.
Apa străveche
este tot ce a rămas din râurile ce curgeau de-a lungul pământului de la suprafaţă.
Dar nu este de ajuns o singură fântână.
Maestria este de a conecta câteva fântâni
şi creând un canal subteran de apă.
Vecinul lui Mafourdi, Abdullah, a săpat şi el o fântână
de-a lungul a şase luni.
Azi e ziua cea mare urmează să le unească.
Dar Abdullah îl lasa Mafourdi.
Unirea tunelelor este cea mai periculoasă parte.
Cu atât de mult pământ scos, 9 metri de piatră s-ar putea prăbuşi în orice moment.
Îl va zdrobi pe Mafourdi, fără nicio şansă de scăpare.
La suprafaţă, Abdullah se roagă pentru Mafourdi.
În sfârşit, Mafourdi a reuşit să unească tunelele.
Dar pereţii vor ţine ?
Acest canal nou este doar o parte dintr-un sistem mult mai mare.
Fiecare generaţie pentru ultimii 700 de ani
a săpat noi fântâni şi le-a unit.
Sunt peste 800 de fântâni,
ducând apă 600 de km prin subteranul deşertului.
Pasajele sunt tăiate astfel încât apa să curgă continuu la vale.
Când ajunge la suprafaţă, se răsfira
pentru a aproviziona un sat care altfel nu ar exista.
Cu partea lui de apă, Mafourdi a creat o oază unde creşte palmieri.
Iar aceasta atrage tot felul de vizitatori.
Odată ce ai apă în permanenţă tot este posibil.
În statul american Nevada,
Las Vegas-ul împinge traiul din deşert la extreme.
Nu ţine cont de nicio regulă.
Este unul din oraşele cu cea mai rapidă dezvoltare din Statele Unite,
unde o persoană consuma mai multă apă ca-n orice alt loc din lume.
Oare această lume împlineşte un vis imposibil ?
Sau este doar un miraj ?
În deşerturile lumii sunt aşternute ruinele unei civilizaţii
unde apa a dispărut.
Petra din Jordan a fost un oraş străvechi care odată a avut sistem de conducte
aducând 40 de milioane de litr de apă pe zi la 20,000 de oameni.
Pentru majoritatea locuitorilor din deşert, viaţa se învârte în jurul ploilor sărace.
Doar cu ajutorul ploii pot spera în supravieţuirea altui an arid.
Dar în Mali, ploile deşertului sunt un lucru pe care nu te poţi baza.
În unii ani, nu plouă deloc.
Dar dacă plouă, sătenii ştiu că va fi o ploaie violenta,
aşa că trebuie să facă hambarele etanşe.
Ploile sunt însoţite de furtuni de nisip,
aşa că oamenii veghează cerul, aşteptând un val violent de praf.
Cu o lărgire 50 kilometres, şi avansând cu o viteză de 100 de km pe oră,
furtună de nisip înghite satul în câteva minute.
Dar oamenii ştiu că acest întuneric este în cele din urmă un semn bun.
În sfârşit începe ploaia.
15 cm cad în 20 de minute,
transformând deşertul într-o reţea de paraie.
Ploaia aşteptată tot anul, este dintr-o dată un moment de bucurie.
În deşerturile din întreaga lume, ploile transformă peisajul.
Acesta este un moment când viaţa nu mai ţine cont de căutarea apei.
Lumea e liniştită.
Pentru oamenii Wodaabe din Niger, Africa de Vest,
aceasta este fereastra oportunităţii pentru dragoste.
Când ploile sunt îndeajuns de bune,
pot lăsa în urma rutina lor de zi cu zi.
Este destulă mâncare şi apă pentru a susţine câteva sute de Wodaabe
reunindu-se pentru una din cele mai extraordinare întâlniri
de fertilitate şi flirtrare din lume.
În acesta mulţime se afla Djao.
A mers 80 de km până aici pentru un concurs numit Gerewol.
Este un dans de curtezanta pentru sex.
Câştigul înseamnă obţinerea unei noi iubite.
Acest an este special.
Este primul Gerewol după 6 ani de secetă,
aşa că aşteptările sunt mari.
Djao este deja însurat, şi soţia lui Tembe este aici, de asemenea.
Intradevar, acest festival e plin de cupluri însurate.
Cultura Wodaabe le permite atât bărbaţilor cât şi femeilor
să lase deoparte jurămintele maritale fără supărare, pentru câteva zile.
Tembe se încumeta şi el la veselie.
Dar ea ştie că soţul ei este atractiv.
But, for this flirting contest, it's the women who choose
and, surprisingly, the men who dress up.
Frumuseţea, dansul şi vocea lui Djao vor fi observate.
Marea lui prestaţie va avea loc în câteva ore.
Oamenii se pictează cu cleiuri colorate din deşert...
.. cu oase de egreta zdrobite, carbonizate, pentru rujul negru,
şi cu parfum de la plantele deşertului pentru a fi irezistibili.
E timpul că Djao să danseze.
Bărbaţii sunt dur examinaţi de către un grup încrezut.
În timp ce un rând de dansatori pleacă, Djao intra în arenă.
Doreşte foarte mult să fie ales de către una din cele trei alegătoare
pentru o noapte de pasiune.
Fetele se uită la anumite lucruri.
Trebuie să fie impozant, că o egretă.
Trebuie să-şi arate dinţii, să fluture buzele şi să cânte.
Trebuie să danseze pe ritm
iar cu umerii să-şi patreze poziţia în rând.
Djao este tensionat.
Orice mişcare greşită, şi va pierde ceea ce a aşteptat timp de 7 ani.
Di [a cinci ore, vine şi momentul adevărului.
Cele trei fete se apropie pentru a-şi alege campionii.
Prima se apropie de rând
şi, cu un gest sutil, indica bărbatul viselor ei.
Dar nu-l alege pe Djao.
Nici a doua.
Nici a treia.
Djao a pierdut şansa.
Eforturile sale nu au fost de ajuns pentru a câştiga o iubită.
Cel puţin un an trebuie să treacă până când va avea oportunitatea de a dansa din nou.
Tembe îl caută pe Djao.
Multe alte cupluri noi stau la vorba,
dar măcar Djao şi Tembe tot se au unul pe altul.
Aşa că bărbaţii şi femeile pleacă, unii cu noi iubiţi, alţii cu aceiaşi,
dar toţi au fost atinşi de emoţia fertilităţii şi comunităţii
înainte de întoarcerea la izolaţia deşertului.
Deşerturile sunt peisaje de o simplicitate brutală.
Oferă atât de puţin şi cer foarte mult.
Dar, cu curaj,
cu rezistenţa şi inteligenta...
.. cu devotament şi ingeniozitate...
.. oamenii deşertului au găsit căi pentru a face viaţa să apară din foarte puţină apă.
Împotriva şanselor, au transformat o viaţă a setei într-o sete de viaţă.
Singura cale de a arăta adevărata natură eroică
a femeilor Tubu din traversada Saharei a fost filmare din aer.
Cea mai bună cale pentru această filmare a fost Cinebulle -
un balon cu aer cald cu un motor mic.
Dar tehnologia temperamentală şi cămilele arţăgoase
s-au combinat în a face cea mai grea filmare a deşertului.
A fost nevoie de trei zile de condus anevoios
înainte ca cameramanul Toby Strong şi echipa să ajungă la femei pentru a începe filmările.
Condusul prin deşert, este foarte dificil.
Ai toate aceste creşte, jgheaburi.
Băieţii coborau, chestii d-astea şi rămâneam blocaţi mereu.
Toată lumea se oprea, toţi coborau.
Este frustrant, dar are temperamentul unei bestii. Suntem în deşert.
Ajung la destinaţie şi se apucă de asamblat Cinebulle-ul.
Dany Cleyet-Marrel l-a proiectat special pentru filmări.
Doar cu un motoraş, zboară cel mai bine în aerul rece al dimineţii
neavând nevoie decât de o briză uşoară.
Este prima oară când mă aflu într-un... într-un Cinebulle.
Am urcat în el alături de doi prieteni şi doi cameramani.
Prima oară, au intrat într-un copac,
iar în a doua ocazie, motoraşul a luat foc.
Ce cred că o să facem e să urcăm,
şi am cam minţit un pic în privinţa greutăţii mele,
aşa că am putea afla că are nevoie de puţin mai mult combustibil.
Un fel de test de zbor.
Dar cămilele nu au citit programul şi au plecat spre cele patru colţuri.
În fiecare noapte, cămilele sunt eliberate pentru a-şi căuta hrană.
Aşa că, în fiecare dimineaţă, e nevoie de timp pentru a le aduna.
În ordine, trebuie să plecăm, trebuia să plecăm. Vom întârzia.
Când în sfârşit cămilele sunt gata,
Toby şi Dany pleacă să filmeze femeile încărcând.
Dar filmare nu decurge cum trebuie.
Ce s-a întâmplat a fost că, balonul a decolat,
gazul se răcise peste noapte, iar arzătorul dădea în gol.
Aproape că s-au prăbuşit peste femei şi cămile.
Apoi balonul s-a lovit de pământ ca o minge, a zburat din nou,
speriind în totalitate cămilele.
Deci nu un început foarte bun de dimineaţă.
Am pierdut arzătorul de patru ori,
rostogolindu-se peste, femeile Tubu şi copii.
Cu siguranţă i-am speriat. Chiar şi pe mine puţin.
N-a fost decât minunat la primul zbor.
După alte câteva zboruri, Toby a început să-şi dea seama cum să folosească vântul.
Cinebulles-le se manevrează aproape la fel ca o barcă.
Ai vântul bătând în acea direcţie
şi chiar dacă Cinebulle-ul are motor, nu prea poţi zbura împotriva vântului.
Aşa că ai o singură şansă la fiecare filmare.
E cam dificil cu vântul.
Ne luptăm cu vântul, motorul se turează avem parte de vibraţii şi scuturări.
Am doar o zonă limitată pentru a-l ghida.
Aşa că Dany trebuie să-şi demonstreze calităţile
alături de băieţii de la sol ce ghidează cămilele pe drumul cel bun.
Aşa că este o operaţiune logistică foarte strictă.
La început am avut o problemă cu gazul,
iar apoi, cu vântul.
Dar mâine o să fie mai bine.
În următoarea zi, după un zbor matinal, au de înfruntat o altă problemă.
Femeile Tubu nu stau după echipaj să pragateasca Cinebulle-ul.
Au suficiente provizii pentru o trece normal a deşertului,
aşa că echipa trebuie să joace prinsea.
N-avem idee unde s-au dus cămilele noastre.
25 de cămile sunt răspândite. Credem c-o să le găsim, dar nu e...
ştii tu, te uiţi împrejur şi este exact ca un ocean cu o hulă moderată.
Aşa că sărim din vârf în vârf, poate dăm de ele.
Veşti bune, am văzut ruta caravanei,
care seamănă puţin cu... cu M6-le,
şi veşti şi mai bune, sunt câteva grupuri de cămile venind spre caravana.
Băieţii, cu ochi mai buni decât ai mei, cred că sunt câteva din grupul nostru,
aşa că sunt veşti bune.
Cămilele fiind la locul lor,
Toby şi Dany în sfasit văd oportunitatea de a filma scene frumoase.
- Foarte bine. - E frumos.
Cred că avem nişte scene frumoase.
Şi la final, am urcat destul de sus,
a fost extraordinar să vedem întregul deşert larg deschis.
A fost un zbor bun.
Au avut puţin succes, dar urmează cea mai mare înfruntare -
filmarea femeilor ajungând la fântână.
Dar într-o noapte prăfuită, stele nu se văd nici unde.
Am folosit doar reflectorul nostru ca un far,
din cauză că trei femei şi şase cămile
nu au ajuns în tabără în această seară
iar în deşert, ai o şansă foarte mare să te pierzi.
Din fericire, a mers, aşa că toată lumea a ajuns în siguranţă în tabără,
veştile fiind minunate.
Doar când soarele apune
Toby are timp de o problemă domestică.
Am scos 30 de cazuri ciudate din Anglia.
NU găseam o geantă, cea cu hainele mele.
Aşa că, n-am mai aşteptat, a trebuit să vin în deşert,
şi de aceea îmi spăl tricoul foarte des
din... porţia mea de apă.
Nimic din aceasta nu se pierde. O vom flolosi... pentru ceai dimineaţa.
Ba nu.
Dimineaţa următoare e cea mai importantă.
Femeile trebuie să ajungă cu precizie la fântâna
după zile de navigat prin deşert.
Este cruacial că Toby să filmeze sosirea lor,
dar, că de obicei, apar dificultăţi.
Este gândit în aşa fel încât găsirea fântânii
şi apoi conducând în jurul ei să nu lase urme de maşină.
Dany trebuie să ghicească de unde bate vântul.
Întreaga operaţiune de gândire de a ajunge aici, în această locaţie, e enormă
şi am făcut în aşa fel să iasă bine.
Suntem toţi aici, gata de plecare.
Vântul e perfect. Dany l-a citit.
Şi cămilele sunt poate la 45 de minute distanţă. Aşa că, este... este evident frustrant.
Acum este absolut perfect. Fără cămile.
Din nou, cămilele au plecat căutând în noapte,
apoi, în sfârşit, la răsărit, apar la linia orizontului.
Totul se reuneşte.
Femeile şi cămilele sunt gata,
şi, fără vânt, Toby se poate mişca în jurul lor în lumina dimineţii,
obţinând o scenă magică.
În timp ce femeile se apropie de oraşul Fachi la sfârşitul drumului,
echipa în sfârşit se poate relaxa, lăsând problemele în urmă.
Frumos. A fost un zvor foarte, foarte plăcut. Frumos zbor. Bună viteza vântului.
Avem o problemă.
Am crezut că aterizăm destul de departe de oraş să nu încurcăm pe nimeni.
Dar la orizont... sunt sute de spectatori
fugind spre noi. Am estimat cam 3 minute
până vom fi total înconjuraţi.
Cred că Dany a coborât, hm... pentru a intercepta mulţimea.
Aceşti copii trebuie să fie entuziasmaţi.
Cred că Dany are o surpriză pentru ei
Spre încântarea tuturor, echipa a triumfat împotriva tuturor şanselor...
şi a cămilelor încăpăţânate.
Subtitles by gHio
Email ghio_adi@yahoo.com