Bună ziua.
Numele meu este Stephen Hawking.
Fizician, cosmolog şi oarecum un visător.
Chiar dacă nu mă pot mişca şi trebuie să vorbesc
prin intermediul unui computer,
în mintea mea sunt liber.
Liber pentru a explora universul şi de a pune marile întrebări.
Cum ar fi: "Este posibilă călătoria în timp?"
"Putem deschide o poartă spre trecut..."
"sau să găsim o scurtătură către viitor?"
"Putem folosi, în cele din urmă, legile naturii
pentru a deveni stăpânii timpului?"
Fiţi atenţi!
Călătoria în timp a fost considerată erezie ştiinţifică odată.
Am evitat să vorbesc despre asta, de teama de a nu fi etichetat ca maniac.
Dar zilele astea, nu sunt atât de prudent.
De fapt, eu sunt mai mult ca oamenii care construiesc un monument Stonehenge.
Sunt obsedat de timp.
Dacă aş avea o maşină a timpului,
aş vizita-o pe Marilyn Monroe când era tânără.
Sau aş trece pe la Galileo, când şi-a îndreptat telescopul către ceruri.
Poate că aş călători până la sfârşitul Universului
pentru a afla cum se va sfârşi toată povestea despre cosmos.
Pentru a vedea cum ar fi posibil acest lucru,
trebuie să observăm la timp ce fac fizicienii.
A patra dimensiune.
Nu e aşa de greu precum pare.
Toate obiectele fizice, chiar şi scaunul meu cu rotile, există în trei dimensiuni.
Totul are o lăţime şi o înălţime şi o lungime.
Dar există un alt tip de lungime, o lungime în timp.
În timp ce un om poate supravieţui optzeci
de ani, aceste pietre dăinuie de mai multă vreme.
De mii de ani.
Iar sistemul solar durează de miliarde de ani.
Totul are o lungime în timp, ca şi spaţiul.
A călători în timp înseamnă a călători prin această a patra dimensiune.
Pentru a vedea ce înseamnă asta, să facem o călătorie obişnuită.
O maşina rapidă face călătoria un pic mai distractivă.
Condu în linie dreaptă şi călătoreşte într-o singură dimensiune.
Virează la dreapta sau la stânga, şi adaugă-ţi a doua dimensiune.
Urcă sau coboară pe un drum şerpuitor de munte şi adaugă-ţi acea înălţime.
Deci, asta e cÄƒlÄƒtoria Ã®n toate cele trei dimensiuni.
Dar cum putem cÄƒlÄƒtori Ã®n timp pe PÄƒmÃ¢nt?
Cum să găsim o cale prin a patra dimensiune?
Să acceptăm o mică ficţiune pentru un moment.
Călătoriile în timp se presupune că se fac cu maşini mari consumatoare de energie.
Maşina creează o cale prin a patra dimensiune.
Un tunel prin timp.
Un călător în timp.
Un curajos, probabil un nesăbuit, pregătit pentru cine ştie ce,
păşeşte într-un tunel al timpului şi iese cine ştie când.
Conceptul poate fi departe de realitate,
dar ideea în sine nu este atât de nebunească.
Şi fizicienii s-au gândit la tunelurile timpului.
Dar noi le-am privit dintr-un unghi diferit.
Noi ne întrebăm dacă portalurile
către trecut sau viitor, ar putea fi
vreodată posibile, respectând legile naturii.
După cum s-a dovedit, credem că acestea există.
Mai mult chiar, le-am dat un nume.
Găuri de vierme.
Adevărul este că aceste găuri de vierme sunt peste tot în jurul nostru.
Doar că, sunt prea mici pentru a fi văzute.
Gaurile de vierme sunt minuscule.
Ele se află în cotloanele din spaţiu şi timp.
S-ar putea ca ăsta să vi se pară un concept greu de înţeles, dar rămâneţi aproape.
Nimic nu este neted sau solid.
Dacă vă uitaţi atent la orice lucru, veţi găsi găuri şi riduri în el.
Este un principiu fizic de bază care se aplică chiar şi la timp.
Luaţi această masă de biliard.
Suprafaţa arată plată şi netedă, dar de aproape se prezintă altfel, totuşi.
Este plină de goluri şi găuri.
Chiar ceva la fel de neted ca o bilă de biliard,
are crăpături mici, riduri şi goluri.
Acum este uşor să se demonstreze că acest lucru
este adevărat în primele trei dimensiuni,
dar aveţi încredere în mine, este de asemenea
adevărat şi-n cea de-a patra dimensiune.
Există crăpături mici, riduri şi goluri în timp.
Mergând în jos, la scară microscopică, chiar mai mică decât moleculele,
mai mică decât atomii, ajungem la un loc numit spumă cuantică.
Acesta este locul în care există găurile de vierme.
Mici tuneluri, sau scurtături prin spaţiu şi timp.
Mereu se formează, dispar şi se refac în această lume cuantică.
De fapt ele se leagă, în locuri separate şi la momente diferite.
Din păcate, aceste şiruri reale de tuneluri ale timpului,
sunt doar un miliard de trilioane de trillioane de-a lungul unui centimetru.
O cale mult prea mică pentru un om ca să treacă prin ea.
Dar aici intervine noţiunea de maşini ale timpului.
Unii oameni de ştiinţă cred că este posibil
să se capteze şi să se mărească o gaură de vierme de mai multe trilioane de ori,
astfel încât, să fie suficient de mare,
să intre prin ea un om sau chiar o navă spaţială.
Având suficientă putere şi cu o tehnologie
avansată, probabil, o gaură de vierme uriaşă
chiar ar putea fi construită în spaţiu.
Nu spun că se poate face, dar dacă s-ar putea,
ar fi cu adevarat un dispozitiv remarcabil.
Un capăt ar putea fi aici, în apropiere de Pământ.
Şi celălalt departe, departe lângă vreo planetă îndepărtată.
Teoretic, o gaură de vierme ar putea face chiar mai mult.
Dacă ambele capete, ar fi fost în acelaşi
loc şi ar fi fost separate de timp în loc de distanţă,
o navă, încă, ar putea zbura prin gaura de vierme şi ar ieşi afară din ea
în apropierea Pământului, dar într-un trecut îndepărtat.
Poate că dinozaurii ar fi martori la nava care se pregăteşte de aterizare.
Acum, îmi dau seama că gândirea în patru dimensiuni nu este uşoară,
iar găurile de vierme sunt un concept complicat care te ameţeşte.
Dar atârnă acolo. M-am gândit la un experiment simplu
care ar putea dezvălui, dacă călătoria omului în timp,
printr-o gaură de vierme, este posibilă acum,
sau chiar în viitor.
Îmi plac experimentele simple şi şampania.
Aşa că am combinat două dintre
lucrurile mele preferate pentru a vedea dacă călătoria în timp
din viitor spre trecut este posibilă.
Particip la o petrecere. O recepţie de bun venit pentru
viitoarele călătorii în timp.
Dar există o şmecherie. Nu permit nimănui să afle despre asta
decât după ce petrecerea a avut loc.
Aici este invitaţia, oferind coordonatele exacte în timp şi spaţiu.
Copiile acesteia, într-o formă sau alta, sper că vor supravieţui multe mii de ani.
Poate într-o zi, cineva care trăieşte în viitor,
va găsi informaţia,
şi folosind maşina timpului, se va întoarce la petrecerea mea, prin gaura de vierme.
dovedind faptul că într-o zi va fi posibilă călătoria în timp.
Călătorii mei în timp ar putea sosi în orice moment acum.
Cinci, patru, trei, doi, unu...
Ce păcat.
Am sperat că Miss Univers din viitor va intra pe uşă.
Şi dacă experimentul nu merge?
Cred că unul dintre motive ar putea fi
din cauza unei bine cunoscute probleme cu călătoria în timp spre trecut.
Problema paradoxurilor.
E distractiv să ne gândim la paradoxuri.
Cel mai celebru este numit de obicei paradoxul bunicului.
Eu am o nouă versiune simplificată. Îl numesc paradoxul savantului nebun.
Nu-mi place cum oamenii de ştiinţă în filme sunt adesea descrişi ca nebuni,
dar în acest caz este adevărat.
Acest băiat este hotărât să creeze un paradox.
Chiar dacă aceasta îl costă viaţa.
Imaginaţi-vă într-un fel că el construieşte o gaură de vierme.
Un tunel al timpului care se întinde doar un minut în trecut.
Poate nu pare mult, dar chiar şi un minut de
călătorie în timp poate provoca adevărate probleme.
Prin gaura de vierme savantul poate să
se vadă pe sine unde a fost un minut în urmă.
Dar dacă savantul nostru foloseşte gaura de vierme pentru a se împuşca?
Acum ar fi mort, adică ucis chiar înainte ca
el să-şi fi terminat de asamblat pistolul.
Deci, cine a tras focul de armă?
Este un paradox. Pur şi simplu nu are sens.
Este genul de situaţie care dă coşmaruri cosmologilor.
Acest tip de Maşină a Timpului ar încălca o lege
fundamentală care guvernează întregul univers.
Cauzele se produc înaintea efectului. Şi niciodată invers.
Cred că lucrurile nu pot să se facă imposibile.
Dacă ar putea, atunci nu ar fi nimic care să oprească întregul univers
să intre în haos.
Deci, cred că ceva se va întâmpla întotdeauna ca să prevină paradoxul.
Cumva trebuie să existe un motiv
pentru care savanţii noştrii nu se vor găsi niciodată în situaţia
în care s-ar putea împuşca pe ei înşişi.
Şi în acest caz, îmi pare rău s-o spun, gaura de vierme în sine este problema.
În final, cred că o gaură de vierme, ca aceasta, nu poate exista.
Şi motivul este feedback-ul.
Dacă aţi fost vreodată la un spectacol rock,
probabil recunoaşteţi acest zgomot de scârţâit.
Este feedback-ul.
Care sunt cauzele este simplu; sunetul intră în microfon,
este transmis de-a lungul firelor, e amplificat
şi iese pe la boxe.
Dar dacă o mare parte din sunet se întoarce înapoi de la boxe în microfon,
se va roti mereu într-o buclă, devenind mai puternic de fiecare dată.
Dacă nimeni nu opreşte asta, feedback-ul poate distruge sistemul de sunet.
Cred că acelaşi lucru se va întâmpla cu o gaură de vierme.
Numai că în loc de sunet avem radiaţii. De îndată ce gaura de vierme se extinde,
radiaţia naturală va intra în ea şi se va întoarce într-o buclă.
Feedback-ul va deveni atât de puternic că va distruge gaura de vierme.
Deci, dacă ar exista mici găuri de vierme şi
ar fi posibil să mărim una dintre ele, într-o zi,
aceasta nu va dăinui destul de mult pentru a fi utilizată ca o maşină a timpului.
Acesta este adevăratul motiv din cauza căruia
nimeni nu a venit la petrecere.
De fapt, cred că orice fel de călătorie în timp spre trecut,
prin găuri de vierme sau prin orice altă metodă este, probabil, imposibilă.
În caz contrar, ar avea loc paradoxurile.
Deci, din pacate, călătoria în timp spre trecut
se pare că nu va avea loc niciodată.
O dezamăgire pentru vânătorii de dinozauri si o uşurare pentru istorici.
Dar povestea nu s-a terminat încă.
Acest lucru nu face toate călătoriile în timp imposibile.
Eu cred în călătoria în timp.
Călătoria în timp spre viitor.
Ideea a fost propusă de Albert Einstein cu 100 de ani în urmă.
El şi-a dat seama că ar trebui să existe locuri
unde timpul încetineşte,
şi locuri unde timpul îşi măreşte viteza.
El a avut absolută dreptate şi dovada se află chiar deasupra capetelor noastre.
Afară în spaţiu.
Acesta este Sistemul de Poziţionare Globală sau GPS.
O reţea de 31 de sateliţi pe o orbită în jurul Pământului.
Sateliţii fac posibilă navigarea prin satelit.
Dar ei, de asemenea, arată că timpul curge mai
repede aici sus decât acolo jos pe Pământ.
În interiorul fiecărui satelit există un ceas foarte precis.
Dar, în ciuda exactităţii sale,
ceasul o ia înainte cu aproximativ unu
pe trei miliarde dintr-o secundă în fiecare zi.
Sistemul trebuie să corecteze această abatere.
În caz contrar, această diferenţă mică ar da peste cap întregul sistem,
făcând fiecare dispozitiv GPS de pe Pământ
să aibă o eroare de aproximativ şase mile pe zi.
V-aţi putea doar imagina ce haos ar cauza asta.
Problema nu este cu ceasurile.
Ele merg rapid deoarece timpul însuşi curge mai repede aici decât acolo jos pe Pământ.
Şi motivul pentru acest efect extraordinar este masa Pământului.
Einstein a realizat că materia trage timpul,
încetinidu-l, la fel ca partea lentă a unui râu.
Obiectele mai grele, încetinesc mai mult timpul.
Şi această realitate surprinzătoare
este cea care face posibilă călătoria în timp spre viitor.
Recunosc că acesta este un concept dificil de înţeles,
aşa că să considerăm un exemplu simplu.
Aceasta este Marea Piramidă din Giza.
Aceasta cântăreşte peste patruzeci de milioane de tone
şi ca toate lucrurile grele încetineşte realmente timpul.
Efectul este mic; de miliarde de ori mai mic decât cel al Pământului.
Dar dacă l-am exagera drastic, aţi putea vedea principiul funcţionând.
Aproape de piramidă totul este încetinit.
Din nou, ca partea lentă a unui râu.
Aici, timpul însuşi se scurge mai lent în comparaţie
cu modul în care acesta se scurge în depărtare.
Dar dacă oamenii de lângă piramidă ar privi către exterior?
Aceştia ar trebui să vadă efectul opus.
Deoarece sunt lenţi, ei ar trebui
să-i vadă pe cei din depărtare mişcându-se rapid.
acesta este un rezultat simplu al masei piramidei.
Această distorsiune crează posibilitatea călătoriei în timp.
Deci, avem nevoie, pentru a călători într-adevăr în timp,
de ceva mult mai masiv decât piramida.
Şi ştiu exact de ce anume avem nevoie.
Este o super masivă-gaură neagră, conţinând masa a patru milioane de sori,
strivită într-un singur punct de propria sa greutate.
Cu cât sunteţi mai aproape de gaura neagră, cu atât e mai puternică gravitaţia.
Foarte aproape de gaura neagră nici măcar lumina nu mai poate scăpa.
Deci, este învăluită într-o sferă de întuneric cu diametrul de cincisprezece
milioane de mile.
O gaură neagră, ca aceasta, are un efect dramatic asupra timpului,
încetinidu-l mult mai mult decât orice altceva din galaxie.
Asta o face o maşină naturală a timpului.
Îmi place să-mi imaginez cum o navă spaţială
ar putea într-o zi să profite
de acest fenomen spectaculos.
Desigur, ar trebui mai întâi să evite ca să fie absorbită in interior.
Şmecheria, cred eu, ar fi să se ghideze doar vizual,
şi să n-o scape de sub observaţie.
Nava ar trebui să fie exact pe traiectoria
impusă şi să se deplaseze cu viteza necesară, altfel nu ar scăpa.
Puţin la dreapta şi nava ar fi atrasă pe o orbită
în formă de cerc uriaş, cu un diametru de 30 milioane de mile.
Aici ar fi în siguranţă, viteza acesteia ar fi de ajuns
să-o ţină departe de orice cădere.
În cazul în care o agenţie spaţială ar controla misiunea de pe Pământ,
sau de oriunde altundeva, departe de gaura neagră,
ar observa că fiecare orbită ar fi parcursă în şaisprezece minute.
Dar pentru oamenii curajoşi de la bord, apropierea de acest obiect masiv,
ar încetini timpul.
Iar aici efectul ar fi mult mai mare decât cel
din apropierea piramidei de pe planeta Pământ.
Timpul de croazieră ar fi încetinit la jumătate.
Pentru fiecare şaisprezece minute de orbitare,
pentru ei ar trece numai opt minute.
Rotindu-se de mai multe ori, pentru toată lumea
s-ar scurge doar jumătate din timp
departe de gaura neagră.
Nava şi echipajului acesteia ar putea călători în timp.
Imaginati-vă că au înconjurat gaura neagră timp de cinci ani.
În altă parte ar trece zece ani.
Când vor ajunge acasă, toată lumea de pe Pământ
ar fi cu cinci ani mai în vârstă ca ei.
Echipajului navei spaţiale s-ar întoarce în viitor pe Pământ.
Ei ar fi făcut o călătorie, nu numai în spaţiu, dar şi în timp.
Deci, o masivă-gaură neagră este o maşină a timpului.
Dar, desigur, nu este chiar practică.
Ea are avantajul faţă de găurile de vierme, în sensul că nu provoacă paradoxuri,
şi în plus nu s-ar autodistruge datorită
feedback-ului, dar este destul de periculoasă,
este o cale lungă de străbătut şi nu ne-ar duce foarte departe în viitor.
Din fericire, există un alt mod de a călători în timp.
Şi acest lucru reprezintă cea mai bună
şi ultima noastră speranţă de a construi o adevărată maşină a timpului.
Mult mai repede decât, chiar viteza necesară
pentru a fi în siguranţă în jurul masivei găuri negre.
Aceasta din cauza unui alt fapt ciudat despre univers.
Există o limită a vitezei cosmice.
O sută optzeci şi şase de mii de mile pe secundă.
Este cunoscută sub numele de viteza luminii.
Nimic nu poate depăşi această viteză.
Îmi dau seama că sună ciudat, dar, aveţi încredere în mine,
este unul dintre cele mai bune principii stabilite în domeniul ştiinţei.
Credeţi sau nu, călătorind cu o viteză
apropiată de cea a luminii, veţi fi transportaţi în viitor.
Pentru a explica de ce, haideţi să ne imaginăm
un sistem de transport ştiinţifico-fantastic.
Imaginaţi-vă o linie ferată care înconjură Pământul.
O cale ferată pentru un tren super rapid.
Vom folosi acest tren imaginar pentru a obţine
o viteză cât mai apropiată de viteza luminii,
şi să vedea cum acesta devine o maşină a timpului.
La bord pasagerii noştri au un bilet de drum către viitor.
Trenul începe să accelereze, din ce în ce mai repede.
Curând el înconjură Pământul, de nenumărate ori.
Ca să ne apropiem de viteza luminii înseamnă
să înconjurăm Pământul destul de rapid.
De şapte ori pe secundă.
Dar indiferent de cât de multă putere are trenul,
nu este de ajuns pentru a atinge viteza luminii,
deoarece legile fizicii o interzic.
În schimb, să spunem că ea se apropie, doar timid de viteza finală.
Acum, se întâmplă ceva extraordinar.
Timpul începe să curgă încet la bord, în raport cu restul lumii.
La fel ca în apropierea găurii negre, doar că ceva mai încet.
Totul din tren este în mişcare lentă.
Acest lucru se întâmplă pentru a proteja limita de
viteză şi nu este greu pentru a vedea de ce.
Imaginaţi-vă o fetiţă care fuge în sensul de mişcare al trenului.
Viteza ei se adaugă la viteza trenului. Deci, n-ar putea ea
să depăşească viteza limită, chiar şi accidental?
Raspunsul este nu.
Legile naturii împiedică această posibilitate
prin încetinirea timpului la bord.
Acum, ea nu poate alerga suficient de repede pentru a depăşi limita.
Timpul va încetini întotdeauna suficient pentru a proteja limita de viteză.
Şi din această cauză există posibilitatea de
a călători pe distanţe mari în viitor.
Imaginaţi-vă că trenul a plecat din gară la data de 1 ianuarie 2050.
Acesta, înconjură Pământul de nenumărate ori,
timp de o sută de ani, înainte de a ajunge la destinaţie,
în ziua de Anul Nou din 2150.
Pentru pasageri a trecut doar o săptămână, pentru că timpul
a fost încetinit destul de mult în interiorul trenului.
Când vor ieşi, vor găsi o lume foarte diferită de cea din care au plecat.
Într-o săptămână, ei au călătorit o sută de ani în viitor.
Desigur, construirea unui tren care ar putea ajunge
la o asemenea viteză este practic imposibilă,
dar noi am construit ceva foarte asemănător cu trenul,
la cel mai mare accelerator de particule din lume de la Geneva, Elveţia.
La adâncime mare sub pământ,
într-un tunel circular, cu o lungime de 16 mile, există
un flux de mii de miliarde de particule minuscule.
Atunci când acceleratorul este pornit, particulele accelerează
de la 0 la 60 de mii de mile
într-o fracţiune de secundă.
Creşterea puterii şi a particulelor se face din ce în ce mai repede,
până când se rotesc în jurul tunelului de 11 mii de ori pe secundă,
ceea ce înseamnă că s-a atins o viteză apropiată de cea a luminii.
Dar, la fel ca în tren, nu poate fi depăşită
viteza finală.
Particulele pot atinge doar o viteză de 99,99 la sută
din viteza limită.
Când acest lucru se întâmplă, particulele încep să călătorească în timp.
Ştim acest lucru din cauza unor particule cu
o viaţă extrem de scurtă, numite mezoni pi.
De obicei, acestea se dezintegreze după doar a 25-a miliardime de secundă.
Dar atunci când sunt accelerate la o viteză apropiată de cea a luminii, acestea
au o durată de viaţă de 30 de ori mai mare.
Aceste particule sunt călători în timp în viaţa reală.
Este într-adevăr atât de simplu.
Dacă vrem să călătorim în viitor trebuie doar să mergem repede.
Cu adevărat repede.
Şi cred că singurul loc unde putem face asta
este spaţiul cosmic.
Cel mai rapid vehicul cu echipaj, din istorie,
a fost Apollo 10.
Acesta a ajuns la 25 de mii de mile pe oră.
Dar pentru a călători în timp, trebuie să merge
de două mii de ori mai repede.
Şi pentru a face asta avem nevoie de o navă cu mult mai mare.
O maşină cu adevărat enormă.
Nava ar trebui să fie mare pentru a transporta
o cantitate imensă de combustibil.
Suficientă pentru a accelera la o viteză apropiată de cea a luminii.
Doar pentru a atinge sub limita vitezei cosmice
ar fi nevoie de şase ani întregi la putere maximă.
Accelerarea iniţială ar fi lentă, deoarece nava ar fi mare şi grea.
Dar, treptat, s-ar ridica viteza şi în curând
ar fi acoperite distanţe imense.
În doar o săptămână ar ajunge la planetele
din afara sistemului solar, giganţi gazoşi ca Neptun.
După doi ani ar ajunge la jumătatea vitezei luminii
şi ar fi mult în afara sistemului nostru solar.
Doi ani mai tarziu, ar putea călători cu 90% din viteza luminii,
şi ar trece de sistemul nostru de stele, cel mai apropiat,
Alpha Centauri, aflat la aproximativ 30 bilioane
de mile distanţă faţă de Pământ,
şi la patru ani de la lansare, nava ar începe să călătorească în timp.
Pentru fiecare oră petrecută pe navă, trec două ore pe Pământ.
O situaţie similară cu nava spaţială care a orbitat in jurul masivei găuri negre.
Dar e mai mult de atât.
După încă doi ani de propulsare completă, nava va atinge viteza sa maximă,
adică 99 la sută din viteza luminii.
La această viteză, o singură zi la bord este echivalentă cu un an întreg pe Pământ.
Nava noastră ar călători cu adevărat în viitor.
Încetinirea timpului are un alt avantaj.
Aceasta înseamnă că am putea, teoretic,
să parcurgem distanţe extraordinare pe durata unei vieţi de om.
O excursie la marginea galaxiei va dura doar optzeci de ani.
Dar adevărata curiozitate a călătoriei noastre
este aspectul ciudat al universului.
Este un univers în care timpul curge cu viteze diferite în locuri diferite.
Unde există mici găuri de vierme peste tot în jurul nostru.
Şi unde în cele din urmă, am putea folosi legile fizicii noastre,
pentru a deveni adevăraţi călători prin a patra dimensiune.
Traducerea şi adaptarea: 3ller