Subtitrarea: Azael
Salutare.
Numele meu este Stephen Hawking...
Fizician, cosmolog...
Şi oarecum, un visător.
Deşi nu mă pot mişca
Şi trebuie să vorbesc prin intermediul unui computer,
în mintea mea, sunt liber.
Liber să explorez universul
şi să pun întrebări mari,
cum ar fi...
Există extratereştrii?
Dacă da, und ar putea fi găsiţi?
Cum arată?
Din ce sunt alcătuiţi?
Sunt inteligenţi?
Şi dacă o să îi întâlnim,
ce ar însemna asta pentru omenire?
Fiţi atenţi.
Oriunde aş merge în lume,
oamenii mă întreabă: "Există extratereştrii?"
Este o întrebare bună, fiindcă ajunge în inima
felului în care noi ne vedem locul în univers.
Suntem singuri pe planeta noastră albastră, mică şi rotundă?
Eu cred că nu, din cauza unui fapt.
Universul este mare... Foarte mare.
Planeta noastră este una dintre cele opt, ce orbitează în jurul soarelui nostru.
Care, nu este nici el prea special,
fiind una din cele aproximativ 200 miliarde de stele dintr-o spirală întinsă.
Galaxia noastră, Calea Lactee.
Este atât de mare, încât în unele zile mi se pare greu de înţeles.
Dar chiar şi Calea Lactee
este doar o mică picătură în oceanul cosmic.
Doar una dintre cele 100 de miliarde de galaxii,
parte dintr-o pânză imensă,
ce se întinde în toate direcţiile.
La această scară,
fiecare punct de lumină este o întreagă galaxie,
ceea ce nu numai că pune mica noastră lume în perspectivă,
dar face greu de crezut faptul că suntem cu adevărat singuri.
Aşa că pentru creierul meu matematic,
numai numerele implicate fac gÃ¢ndirea la viaÅ£a extraterestrÄƒ raÅ£ionalÄƒ.
AdevÄƒrata provocare este sÄƒ Ã®ncercÄƒm sÄƒ ne dÄƒm seama
de cum ar putea fi extratereştrii,
cei ce trăiesc într-o lume îndepărtată.
Posibilităţile sunt infinite.
Şi infinit de intrigante.
Viaţă extraterestră ar putea varia
de la o simplă mocirlă verde, care nu face prea multe în afară de a curge,
până la animale mai avansate.
Ceva cu o vitalitate mai crescută.
Dar, desigur, acela este doar începutul
a ceea ce ar putea fi acolo.
Într-un univers atât de mare, este logic să te întrebi
dacă sunt fiinţe inteligente,
poate chiar civilizaţii
ca acelea din serialele şi filmele science-fiction.
Războiul Stelelor, Star Trek, două dintre favoritele mele,
ar putea fi mai apropiate de realitate decât credem noi.
Scenarii similare sunt cel puţin admisibile.
Dar gândiţi-vă mai mult la asta,
şi vă veţi da seama că până şi asta limitează posibilităţile.
Ar putea exista forme de viaţă atât de ciudate
încât nici măcar nu le-am recunoaşte ca forme de viaţă.
Poate că există creaturi cu adevărat exotice,
care trăiesc în centrul stelelor...
Sau chiar comunităţi uriaşe de microorganisme,
ce arata la fel ca norii de praf cosmic.
Poate că extratereştrii trăiesc şi mor atât de repede,
încât apar şi dispar într-o clipită.
Aşa că, într-un univers atât de vast, cu atât de multe posibilităţi,
cum ştim ce să căutăm
sau, la drept vorbind, unde să căutăm?
Răspunsul este chiar acolo unde am început.
Informaţia de care avem nevoie este chiar aici, acasă,
pentru simplul motiv că planeta noastră adăposteşte
singurele exemple cunoscute ale vieţii.
Legile fizicii par să fie aceleaşi peste tot,
prin urmare, şi legile vieţii ar trebui să fie universale,
chiar dacă detaliile sunt diferite.
Putem folosi viaţa de pe Pământ
ca un fel de ghid al vânătorului de extratereştrii,
un manual de instrucţiuni, cu privire la ce este viaţa de fapt şi cum funcţionează,
indiferent de locul în care apare.
Capitolul 1 în cazul nostru particular,
ne duce înapoi cu 4.5 miliarde de ani,
într-o perioadă în care Pământul era într-adevăr destul de tânăr.
Ce anume a declanşat viaţa aici este încă un mister,
dar există câteva teorii.
Cea mai întâlnită spune că viaţa a început printr-un accident,
în zăcămintele de supă primordială
pline de chimicale numite aminoacizi.
Aceste molecule s-ar fi ciocnit aleatoriu
timp de milioane de ani
până când combinaţia perfectă s-a întâmplat pur şi simplu.
Un eveniment extrem de norocos a dat startul lanţului vieţii.
Este foarte improbabil
ca viaţa să se fi creat spontan, de una singură.
Dar nu cred că aceasta este problema teoriei.
Este asemănător cu câştigarea la loterie.
Deşi şansele sunt astronomice,
de cele mai multe ori cineva ia premiul cel mare.
Dar există o altă idee intrigantă numită "panspermie",
care spune că viaţa ar putea avea originile în altă parte,
iar apoi s-ar fi răspândit de la o planetă la alta,
prin intermediul asteroizilor.
Pare posibil
ca bucăţi de rocă să poată transporta organisme îngheţate înăuntrul lor,
organisme ce ar putea rezista
temperaturilor extreme şi vidului din spaţiu.
Dacă este aşa, asteroizii ar putea chiar şi acum
să transporte viaţa spre alte lumi.
Indiferent de care teorie este corectă,
odată ce viaţa a început, un alt capitol ia naştere.
Totul depinde de supravieţuire.
Supravieţuirea ne leagă pe mine, pe tine şi pe E.T.,
şi generează reguli ce îi aparţin.
Supravieţuirea cere o sursă de energie,
ceea ce noi numim hrană, altfel nu ar mai putea continua.
Odată ce este întreţinută, viaţa se poate replica,
pentru a se proteja de moartea oricărui individ singular.
În cele din urmă, asta duce la evoluţie,
evoluţie ce ar avea loc şi în lumi extraterestre,
producând, în unele cazuri,
animale pe care cred că le-am putea recunoaşte drept vieţuitoare,
chiar dacă ar arăta puţin mai ciudat.
Aşa că, următorul pas în vânătoarea noastră de extratereştrii
este să găsim un loc, sau nişte locuri,
în care organismele ar putea găsi hrană,
ar putea să se reproducă şi să evolueze.
Şi din câte ştim noi, chestia asta are nevoie de un lucru.
Asemenea multor oameni,
găsesc apa atât superbă, cât şi fascinantă.
Dar este şi cheia tuturor formelor de viaţă cunoscute,
de la bacterii până la balenele albastre.
Dacă apa este găsită oriunde altundeva, extratereştrii ar putea fi pe aproape.
Vestea bună este
că apa este într-adevăr foarte întâlnită,
în spaţiu.
Apa îngheţată este împrăştiată prin univers,
de la cristale mici
până la comete îngheţate, de mărimea munţilor.
Dar pentru a găsi apă lichidă,
ne trebuie un loc ce are temperatura potrivită.
În jurul oricărei stele există o regiune
în care nu este nici prea cald, nici prea rece, ci potrivit.
La fel că supa
din povestea lui Goldilocks şi a celor trei urşi.
În jurul soarelui nostru,
există două planete ce se află în această zonă "goldielocks"...
Pământul şi Marte,
şi acesta este motivul pentru care eu sunt sigur că într-o zi o vom vizita.
Roboţii au explorat Marte din anii '70,
dar încă nu au găsit viaţă.
Nu cred că ar trebui să renunţăm.
Sub suprafaţa marţiană,
robotul Spirit al NASA a descoperit aceste saruri albe,
care se formează în contact cu apa lichidă.
Imaginile de pe sateliţi arată tipare de scurgere şi eroziune,
asemănătoare cu cele cauzate de râuri şi oceane.
Ar putea exista o moderată
umiditate ce probabil ar putea susţine viaţa.
Sper că într-o zi vom găsi banii necesari
pentru a trimite bărbaţi şi femei pe Marte.
Ar captura imaginaţia publicului,
la fel cum misiunile Apollo spre Lună au capturat-o pe a mea,
în anii '60.
Dacă ar găsi chiar şi câţiva microbi marţieni,
după mine,
ar fi una dintre cele mai incitante descoperiri făcute vreodată.
Dar chiar dacă Marte este pustie,
sunt multe alte locuri în care putem căuta apa lichidă.
Unul din ele este la doar 48 de milioane de kilometri de Marte,
pe o lună mică şi misterioasă
ce orbitează uriaşa planetă Jupiter.
Aceasta este Europa.
Europa este mică,
are puţin sub 3200 de kilometri în diametru,
şi este foarte rece.
Minus 260 de grade.
Întreaga lună este acoperită
cu un strat de gheaţă cu o grosime de 24 de kilometri.
Dar Europa ar putea avea o sursă de căldură ascunsă
sub suprafaţă.
Europa orbitează Jupiter odată la 3.6 zile,
pe o cale ovală.
Atracţia gravitaţională de la Jupiter
se schimbă constant,
întinzând şi apoi compresând Europa.
Acest proces este asemănător formării unei bucăţi de lut,
pentru a o face caldă şi moale,
iar căldura produsă ar putea fi îndeajuns
pentru a topi partea de jos a stratului de gheaţă,
creând un ocean ascuns format din apă lichidă,
protejat de vidul spaţiului
de gheaţa solidă de deasupra.
Dacă este aşa, ar putea exista extratereştrii ce trăiesc aici,
creaturi ce au evoluat
pentru a exploata această lume acvatică, antică şi întunecată.
Cred că este rezonabil
să încercăm să ghicim o parte din caracteristicile lor fizice.
Extratereştrii de aici ar înota probabil,
într-un mod similar vieţii ce se găseşte în oceanele noastre,
din moment ce apa lichidă este la fel peste tot.
Ar putea folosi chimicale în piele,
pentru a genera propria lumină,
la fel cum multe creaturi din adâncurile de pe Pământ fac.
Ar putea chiar să înoate în colonii asemănătoare bancurilor,
la fel cum fac animalele acvatice de pe Terra.
Dar chiar dacă animale avansate locuiesc în interiorul Europei,
cred că este improbabil ca ele
să încerce să ne contacteze în curând.
Ar fi înglobate într-o coajă de gheaţă cu o grosime de 24 de kilometri,
aşa că ar fi inconştiente de universul de dincolo de ea.
Pentru a le găsi, ar trebui să trimitem o misiune aici,
care ar fi chiar mai riscantă şi mai scumpă
decât o vizită pe Marte.
Sper că într-o zi vom descoperi secretele Europei.
Dar până atunci, ne putem continua călătoria
în căutarea extratereştrilor, într-un cadru mai larg.
Cred că trebuie să părăsim sistemul nostru solar
şi să ne aventurăm în imensitatea ce se afla dincolo de el.
Observarea lor necesită tehnologie
la o scară uriaşă.
Telescopul binocular Keck din Hawaii,
cu oglinzile sale gemene de 9 metri,
este unul dintre cele mai puternice telescoape situate la sol
construite vreodată.
dar nici această maşinărie uriaşă nu poate vedea planete îndepărtate.
În schimb, caută stele ce se clătină,
semnul unei planete nevăzute în orbită.
Un aruncător de ciocane demonstrează acest principiu.
În timp ce se învârteşte, ciocanul trage corpul său,
iar el se clatină dintr-o parte în alta.
Acelaşi lucru se întâmplă
în timp ce o planetă se roteşte în jurul unei stele.
Planetele se arată şi când
trec printre steaua pe care o orbitează şi noi.
Planeta cauzează neclarităţi regulate ale luminii,
şi prin cronometrare putem determina
dacă se afla în interiorul zonei "Goldilocks".
Prima planetă îndepărtată a fost descoperită
în 1995.
De atunci, sute de planete au fost găsite.
Aceasta, cred eu, este o descoperire foarte incitantă.
Am putea fi în pragul unei descoperiri majore,
una care ar putea să ne redefinească
percepţia asupra vieţii din univers,
şi ar putea fi un adevărat triumf pentru ştiinţă.
Undeva acolo, poate nu chiar atât de departe,
se găseşte o planetă solidă, puţin asemănătoare Pământului,
o planetă cu apă lichidă,
pe care viaţa a început.
Datorită puterii evoluţiei,
extratereştrii de aici ar putea fi surprinzător de familiari,
chiar dacă, la început, pot părea total diferiţi.
Extratereştrii ce se hrănesc, de exemplu, au nevoie de un orificiu de introducere,
sau, cum majoritatea oamenilor spun, o gură.
De asemenea, dacă trăiesc pe o suprafaţă solidă,
probabil că vor avea picioare.
Detaliile ar putea fi diferite,
dar picioarele sunt lucruri necesare pe uscat,
mai ales dacă animalul
se agaţă de marginea unei stânci.
Dacă planeta este bine luminată, ochii sunt aproape garantaţi.
Permit creaturilor să îşi dea seama cu acurateţe de mediul înconjurător.
Chiar şi poziţionarea ochilor
ar fi făcută după aceleaşi reguli de pe Pământ.
Animalele prădate tind să aibă ochii situaţi pe fiecare parte a capului,
permiţându-le să fie atente la prădători.
Prădătorii, chiar şi cei extratereştrii, au nevoie de ochii situaţi în faţă,
pentru a judeca distanţa cu acurateţe.
Un talent esenţial pentru vânătoare.
Luptele pentru supravieţuire extraterestre
probabil au loc chiar în acest moment,
mulţumită puterii universale a evoluţiei.
Dar după mine, evoluţia este atât de remarcabilă,
încât nu putem fi siguri de limitele sale.
Formele de viaţă de pe planete asemănătoare Pământului sau din oceanele ascunse
nu sunt singurele opţiuni.
Putem merge chiar şi mai adânc în univers,
în căutarea altor feluri de extratereştrii,
care sunt total diferiţi de noi,
viaţa, dar nu aşa cum o ştim noi.
Ce au urmărit o cale a evoluţiei total diferită.
Extratereştrii ce nu depind de apă,
ci de alte chimicale.
Nitrogenul este o posibilitate.
Este un gaz de pe Pământ,
dar poate exista şi în formă lichidă, când este foarte, foarte rece,
minus 160 de grade Celsius.
Aşa că, există o lume formată din oceane de nitrogen,
cu maluri îngheţate,
în care extratereştrii au evoluat
în temperaturi în care o fiinţă umană ar fi ucisă instantaneu?
Viaţa de aici ar avea nevoie de o chimie foarte diferită de a noastră,
o remixare a ingredientelor care ne alcătuiesc, adaptată temperaturii reci.
Ingredientul numărul unu este, desigur, apa.
Un mascul obişnuit conţine în jur de 30 de litri.
Aşa că, să înlocuim apa cu nitrogenul lichid.
Există, de asemenea, în jur de 900 de grame de fosfor,
225 grame de sare,
destul fier pentru a face un cui mic,
1.36 kilograme de oxid de calciu, 15 oligoelemente,
care ar putea fi încorporate şi în biologia extraterestră,
iar apoi asta...
Carbon, 20 de kilograme.
Dar dacă am schimba carbonul cu altceva?
Poate silicon.
Siliconul are proprietăţi puţin diferite,
dar ar putea face acelaşi lucru.
Cu ingredientele potrivite,
viaţa la temperaturi extrem de scăzute ar fi posibilă.
Dacă este aşa, eu cred că energia ar fi greu de găsit,
aşa că totul s-ar mişca foarte încet aici.
Alte posibilităţi sunt chiar şi mai ciudate.
Astronomii ce caută planete îndepărtate
au descoperit că multe par să fie planete uriaşe formate din gaze,
cum sunt Jupiter şi Saturn.
Poate că există extratereştrii formaţi din gaz.
Extratereştrii ce ar trăi aici ar trebui să consume ceva.
Îmi imaginez că ar putea folosi puterea furtunilor electrice,
ce se desfăşoară în mod constant pe planetele acestea.
Dacă forme de viaţă atât de extreme sunt posibile,
atunci viaţa în alte locuri din univers
ar putea fi foarte comună.
Cu siguranţă sunt multe alte planete
ce sunt în afară regiunii "Goldilocks" din jurul stelelor,
decât sunt în interiorul regiunii.
Brusc se pare că viaţa ar putea fi
aproape peste tot.
Dar, în cele din urmă, nu cred că este important
din ce sunt alcătuiţi extratereştrii.
Pentru mine, ceea ce pot face contează.
Se gândesc şi ei la cosmos,
încercând să îi descopere secretele, aşa cum facem noi?
Pe scurt, a evoluat viaţa extraterestră aşa cum am evoluat noi,
dezvoltând inteligenta?
Când eram student în anii 1950
mă uitam şi eu la toate acele filme proaste.
Povestea este întotdeauna aceeaşi.
Un individ singuratic pe un drum tăcut, noaptea,
se întâmplă să o ia pe o rută ocolitoare neprogramată şi se rătăceşte.
Sunt întotdeauna puţin suspicios atunci când aud asemenea poveşti.
Priviţi asta din punctul de vedere al extratereştrilor.
Ce sens are să treci prin sectoare vaste ale universului
într-o navă cu tehnologie avansată,
doar pentru a răpi o fiinţă oarecare de pe Pământ?
După mine, dacă extratereştrii sunt aici,
presupun că ziarele ar fi pline de articole în această privinţă.
Şi dacă guvernele sunt implicate în muşamalizare,
fac o treabă mult mai bună
decât oricare alta.
Aşa că, lipsa contactului cu extratereştrii
ridică o întrebare ştiinţifică importanta.
Unde sunt cu toţii?
Am ascultat spaţiul de peste 40 de ani.
Şi în tot acest timp nu am găsit nimic.
Cu excepţia unei ocazii misterioase.
Pe 16 august 1977, un radiotelescop din Ohio
a recepţionat un semnal ce a devenit faimos.
Telescopul a ascultat spaţiul,
scanând cerul în timp ce Pământul se rotea.
Şi o singură dată,
a înregistrat un semnal ce i-a încântat pe toţi,
semnalul "Wow!", după cum a devenit cunoscut.
Semnalul reprezenta o sursă stabilă de unde radio,
exact tipul de semnal pe care o rasă extraterestră l-ar trimite,
fiindcă se deosebeşte
de zgomotul alb ce umple universul.
Un computer a înregistrat semnalul drept şase litere şi cifre.
Astronomul Jerry Ehman a văzut datele
şi a scris un singur cuvânt pe margine.
Ehman şi alţii au cercetat ulterior
aceeaşi parte a cerului de multe ori,
dar nu au găsit nimic.
Semnalul "Wow!" dispăruse.
Întregul episod misterios arată că
stabilirea contactului cu extratereştrii prin intermediul undelor radio
va fi întotdeauna dificilă.
Într-un univers atât de vast,
mesajele ajung într-o perioadă foarte îndelungată la destinaţie.
Semnalul "Wow!" se pare că a venit de la un sistem solar
de la 200 de ani lumină depărtare.
Aşa că a durat cel puţin 200 de ani să ajungă la noi.
Dacă am fi trimis un răspuns,
ar fi durat alţi 200 de ani până ar fi ajuns la ei,
perioada în care ei ar fi putut uita că au trimis ceva
şi nu au mai aşteptat un răspuns.
Mai rău, este posibil să se fi autodistrus
între timp.
Rasa umană a descoperit foarte repede
puterea bombei atomice.
Dacă acelaşi lucru este valabil şi pentru extratereştrii inteligenţi,
atunci este posibil ca ei să nu supravieţuiască prea mult.
Poate că s-au bombardat
curând după ce au descoperit că "e" = "M.C." la pătrat.
Dacă civilizaţiile evoluează timp de miliarde de ani
doar pentru a dispărea peste noapte,
atunci, din nefericire, nu avem aproape nici o şansă de a auzi ceva de la ei.
Pur şi simplu sunt prea departe în timp şi spaţiu pentru a-i putea ajunge.
Dar mai există o ultimă posibilitate,
aceea că extratereştrii ce nu s-au autodistrus
colonizează deja universul.
Rasa umană are numai două opţiuni
atunci când vine vorba de căutarea extratereştrilor avansaţi.
Putem asculta, sau putem fi activi,
putem transmite voinţa noastră de a comunica.
Ar trebui să ne gândim foarte bine
la ceea ce am avea de spus.
Eu cred că asta ar putea fi puţin prea riscant.
Trebuie doar să ne uităm la noi înşine
pentru a vedea cum viaţa inteligentă s-ar putea dezvolta,
în ceva ce nu am vrea să întâlnim.
Noi oamenii suntem deja capabili
de manipularea cursului propriei noastre evoluţii.
Exact acelaşi lucru, presupunem,
ar fi valabil şi pentru extratereştrii avansaţi.
În cele din urmă, ar putea opri îmbătrânirea
şi ar deveni nemuritori.
Cu atât mai mult, ar fi putut ajunge la acest punct
cu milioane de ani în urmă.
Poate părea improbabil, dar dacă vă gândiţi logic,
tehnologia extraterestră ar trebui să fie la fel de extraordinară pentru noi,
pe cât este o rachetă pentru un om al peşterilor.
Îmi imaginez că ei ar putea exista în nave masive ca acestea,
după ce şi-au folosit toate resursele
de pe planeta mamă de mai jos.
Asemenea extratereştrii avansaţi probabil ar deveni nomazi,
căutând să cucerească şi să colonizeze
oricare dintre planetele la care ar putea ajunge.
Dacă este aşa, este coerent pentru ei să exploateze fiecare planetă nouă
pentru a găsi materiale necesare construirii mai multor nave,
pentru ca ei să poată merge mai departe.
Cine ştie care ar putea fi limitele?
Poate că abilităţile lor ar fi limitate doar de
cât de multă putere ar putea colecta şi controla.
Şi asta ar putea însemna mult mai mult decât ne imaginăm în prima instanţă.
De exemplu, ar putea fi posibil
să colecteze energia de la o întreagă stea.
Pentru a face asta, ar putea trimite milioane de oglinzi în spaţiu,
încercuind întreaga stea,
iar apoi să trimită toată puterea către un singur punct de colectare.
Asemenea energie ar putea face posibilă
denaturarea materialului din care este făcut spaţiul
şi crearea unui portal numit gaură de vierme.
Acest portal ar avea rolul unei scurtături,
permiţându-le să călătorească distanţe uriaşe
într-o clipită.
Asemenea nouă, ar fi evoluat probabil
dintr-o specie obişnuită cu exploatarea a tot ceea ce se găseşte.
Aşa că, dacă extratereştrii ne vizitează vreodată,
cred că rezultatul ar fi similar cu cel al
lui Cristofor Columb, atunci când ajuns pentru prima dată în America.
Rezultat ce nu a fost foarte bun pentru nativii americani.
Deci, călătoria ce a început cu căutarea apei
ne-a dus în lumi îndepărtate
ce eu cred că probabil există.
Într-un loc atât de uriaş cum este cosmosul,
trebuie doar să ne privim pe noi înşine
pentru a ne da seama că lucrurile extrem de improbabile
se pot întâmpla şi au loc tot timpul.
Să sperăm că dacă extratereştrii ne găsesc,
vor avea gânduri paşnice.
Subtitrarea: Azael