VIAÞA ÎN CONGELATOR
MARELE ÎNGHEÞ
Iarna în Antarctica.
Temperatura a scãzut sub - 70° Celsius,
iar peste peisajul dezolant suflã vânturi de peste 190 km/h.
Centrul continentului este scufundat în permanenþã în beznã.
Numai marginile sale mai vãd lumina tulbure, de iarnã.
Marea îngheaþã pe o razã de sute de kilometri,
dublând efectiv dimensiunile continentului.
Iarna, Antarctica este un loc extrem de singuratic.
Temperaturile coboarã vertiginos,
iar speciile care veniserã aici sã profite de scurtul sezon de varã
sunt silite sã se retragã din nou cãtre nord.
Practic, aici nu rãmâne aproape nimeni.
Pentru a supravieþui în regiunile din sudul extrem în aceastã perioadã
este nevoie sã fi un animal special, cu forme speciale de adaptare.
O astfel de specie este foca Weddell.
Nici un alt mamifer nu trãieºte pe tot parcursul anului
la o latitudine atât de sudicã.
Aceste foci se aflã la numai 1300 km distanþã de Polul Sud.
Stau aici toatã vara ºi toatã iarna.
Ca toate focile din zona antarcticã,
au un strat gros de grãsime, care le izoleazã de frig.
Însã adevãrata cheie a supravieþuirii lor în aceste regiuni
îl reprezintã abilitatea de a pãstra copci deschise în calota de gheaþã,
pentru a avea acces la apa mãrii pe tot parcursul anului.
Gãurile fãcute de aceste foci sunt singurele elemente
care sparg monotonia albã a sutei de kilometri pãtraþi de gheaþã.
Focile, care nu au cum sã ajungã în largul oceanului,
sunt silite sã rãmânã în preajma copcilor.
Fiecare copcã este o poartã de salvare cãtre lumea subacvaticã
în care vâneazã ºi se adãpostesc.
Sub apã, temperatura nu scade niciodatã sub -1,8° Celsius.
Focile se retrag aici în timpul celor mai cumplite furtuni,
reuºind astfel, prin comparaþie, sã stea la cãldurã.
Când te scufunzi sub gheþuri, pãtrunzi, în numai câteva secunde,
într-o lume complet diferitã.
Aici, la numai aproximativ 30 cm de sãlbãticia mãturatã de vijelie,
în lumina slabã ºi albãstruie care se filtreazã prin tavanul de gheaþã,
gãseºti liniºte, pace ºi o frumuseþe stranie, de neuitat.
Animalele au nevoie de forme speciale de adaptare
pentru a putea trÃ£i Ã®n apÃ£, la temperaturi de sub zero grade Celsius.
Majoritatea speciilor de peÂºti ar exploda
la o simplã atingere a acestui perete de gheþar.
În celulele lor s-ar forma instantaneu cristale de gheaþã.
Aceºt peºti supravieþuiesc însã
deoarece þesuturile lor sunt încãrcate cu "antigel".
Sub calota de gheaþã, viaþa este extraordinar de bogatã.
Existã tot felul de nevertebrate, inclusiv meduze uriaºe.
Este un loc foarte bine adãpostit,
deoarece calota permanentã de gheaþã de deasupra
oferã tot anul protecþie împotriva valurilor ºi a furtunilor.
Mâncarea este însã puþinã
ºi multe dintre aceste animale au ajuns sã se hrãneascã ºi cu cadavre.
Aceste stele de mare se hrãnesc cu fecalele focilor.
Focile Weddell se pot scufunda la 750 m sau chiar mai mult,
în cãutarea hranei.
La aceste adâncimi, cufundate permanent în beznã,
ele întâlnesc o lume dominatã de bureþi.
Crescând extrem de lent la aceste temperaturi scãzute,
nevertebratele Antarcticii devin uriaºe.
Reîntorcându-se de la adâncimi unde un om ar fi pur ºi simplu zdrobit,
focile nu suferã de efectele scufundãrii la mare adâncime,
care îi pot afecta pe viaþã pe scufundãtorii-oameni.
Octombrie în sudul extrem.
Femelele de foci Weddell se urcã pe calota de gheaþã
pentru a-ºi naºte pui.
Imaginaþi-vã ce ºoc trebuie sã fie
sã pãrãseºti uterul cald, la +37° Celsius
ºi sã fii aruncat pe gheaþã, la -20° Celsius.
Puiul trebuie sã fie alãptat
pentru a-ºi constitui stratul de grãsime cât mai rapid.
De obicei, el reuºeºte sã îºi dubleze greutatea în numai zece zile,
pentru cã laptele focii Weddell conþine 60% grãsime,
fiind unul dintre cele mai bogate în grãsimi din rândul mamiferelor.
Remarcabil este faptul cã, dupã o sãptãmânã,
puiul este gata sã înoate.
Mama este nerãbdãtoare sã îºi familiarizeze puiul cu apa
înainte ca vremea sã se strice.
La vremea aceasta, mai mult ca oricând,
copcile pentru respirat sunt pãzite cu mare gelozie.
Focile Weddell au un spaþiu foarte lat între dinþi,
iar caninii ºi incisivii sunt foarte lungi,
permiþându-le sã cureþe gheaþa care se formeazã în permanenþã
ºi ameninþã sã le blocheze copcile prin care respirã.
Dinþii lor nu rãmân neafectaþi de aceste eforturi
ºi, treptat, se tocesc, astfel încât foca nu mai poate sã mãnânce.
Ca urmare, focile Weddell mor la aproximativ 20 de ani,
trãind deci de douã ori ma puþin decât alte foci antarctice.
Un mascul apãrã un teritoriu subacvatic bine delimitat
ºi se împerecheazã cu toate femelele care folosesc copcile lui.
Este o modalitate eficientã de a obþine un harem,
cãci femelele se refugiazã sub gheaþã
din calea fenomenelor extreme ale iernii.
S-ar spune cã nu existã o viaþã mai durã decât aceasta,
totuºi condiþiile de mediu de aici sunt relativ constante,
iar aceste foci s-au adaptat la ele.
Sunt protejate de o blanã deasã
ºi izolate de stratul de grãsime aflat imediat sub piele.
Într-adevãr, focile Weddell se descurcã mult mai bine
decât alte specii de foci.
Dacã ajung sã se îngraºe suficient în cele ºase luni cât sunt alãptaþi,
95% dintre pui vor supravieþui.
Aceste foci trãiesc la cea mai sudicã latitudine din lume,
în umbra celui mai mare vulcan activ din Antarctica, Mount Erebus.
Erebus este un munte al extremelor.
În interiorul craterului,
lava atinge temperaturi de 600° Celsius,
totuºi, pe vârful lui, temperatura creºte rareori peste -45° Celsius.
Dar chiar ºi aici existã viaþã.
Cãldura emisã de vulcan produce aburi,
care se ridicã spre marginea craterulu ºi topesc zãpada,
lãsând mici porþiuni de rocã golaºã,
unde trãiesc bacterii ºi alge iubitoare de cãldurã.
Este un alt exemplu extraordinar al modulu în care viaþa
poate sã aparã în cele mai extreme condiþii de pe Pãmânt.
Dincolo de Mount Erebus, lanþul muntos trans-antarctic
se întinde pe o fâºie lungã ºi latã.
Acesta este cel mai extins lanþ muntos de pe continent,
cu o lungime de aproximativ 3200 km,
care separã marile calote glaciare din est ºi din vest.
Deºi multe dintre piscuri depãºesc 4000 metri,
cea ma mare parte a acestui lanþ muntos e acoperitã de gheþari
care umplu vãile.
Ascunsã între aceºti munþi trans-antarctici
se aflã una dintre cele mai mari surprize ale continentului:
The Dry Valley, Valea Uscatã.
Aceasta este cea mai vastã suprafaþã de rocã dezgolitã din Antarctica.
Este atât de aridã, încât zãpada care cade aici se evaporã rapid
ºi nu ajunge niciodatã sã se acumuleze.
Valea de la picioarele mele este cel mai uscat loc de pe glob.
Aici nu a mai plouat ºi nu a mai nins de câteva secole.
Iarna, temperaturile scad pânã la -52° Celsius,
iar solul este permanent îngheþat, pânã la adâncimi de aproape 800 metri.
De fapt, condiþiile de aici sunt atât de extreme,
încât, atunci când oamenii de ºtiinþã au proiectat
un vehicul care sã se deplaseze pe suprafaþa planetei Marte,
l-au adus în aceastã vale pentru a-l testa.
Un indiciu asupra factorilor care creeazã aceste condiþii
gãsim în forma extraordinarã a acestor bolovani.
Deºi sunt din granit solid, au fost ciopliþi de vânturile sãlbatice
care ºuierã pe deasupra calotei glaciare.
Aceste vânturi sunt atât de uscate, încât absorb instantaneu
orice urmã de umiditate din aer.
Astfel, ele deshidrateazã ºi conservã þesuturile organice.
Aceastã focã mumificatã, aflatã la peste 100 km distanþã de ocean,
zace probabil aici de peste 3000 de ani.
Poate credeþi cã un loc unde trupurile focilor rãmân conservate
timp de mai multe secole
este un loc complet lipsit de viaþã.
Dar viaþa existã chiar ºi în aceste condiþii extreme.
Alegeþi tipul de rocã potrivit.
Aceasta este o gresie uºoarã, poroasã.
Aplicaþi-i o loviturã ºi aici, la 1 mm sub suprafaþa sa,
sub textura propriu-zisã a pietrei,
veþi gãsi o liniuþã verde, culoarea vieþii.
Sunt niºte licheni care au reuºit sã pãtrundã ºi sã colonizeze
spaþiile microscopice dintre granulele acestei pietre poroase.
Este unicul loc unde viaþa poate supravieþui
în aceste condiþii aride, ca de deºert.
Deasupra Vãii Uscate, blocatã de munþii trans-antarctici,
se întinde calota glaciarã.
Acesta este Platoul Antarctic, aflat la 3000 altitudine.
Nu existã loc mai dezolant, mai pustiu, mai ostil vieþii
decât acest platou antarctic.
Viaþa omului nu pare aici doar nesemnificativã,
ci ajunge sã fie de-a dreptul nerelevantã.
Câþiva licheni reuºesc sã creascã pe bolovani,
ajungând pânã la o distanþã de 300 km de Polul Sud.
Vara, unul sau doi petreli-de-zãpadã cu spirit de aventurã
se vor încumeta sã vinã aici pentru a-ºi face cuib.
Dar, o datã cu venirea iernii,
absolut nici o formã de viaþã nu mai miºcã în acest spaþiu,
pe platoul antarctic.
Chiar ºi în timpul verii, aici este tot iarnã.
Temperatura medie este de -30° Celsius.
O datã ºi jumãtate cât suprafaþa Australiei,
aceasta este cea mai mare regiune din lume pe care nu existã viaþã.
Petrelii-de-zãpadã, care viziteazã aceste locuri vara,
sunt siliþi sã îºi petreacã iarna
la sute de kilometri spre nord, în zone mai calde,
pe marginea mãrii îngheþate.
Aceasta este frontiera dintre viaþa în ocean
ºi un deºert de gheaþã unde aproape nici un animal nu se încumetã.
Existã însã o specie care trebuie sã traverseze acest þinut:
Pinguinul imperial.
În mai, când apele îngheþate ºi temperaturile reci ale iernii
silesc alte animale sã se retragã spre zone mai calde, spre nord,
pinguinii imperiali se îndreaptã cãtre sud.
Îºi croiesc drum cãtre mai multe locuri tradiþionale pentru cuiburi.
Numai în acest loc sunt probabil aproximativ 25000 pãsãri.
Pinguinii imperiali sunt o specie unicã.
Ei sunt singurele pãsãri care îºi depun ouãle direct pe gheaþã.
La numai câteva ore dupã ce femela a depus un unic ou,
masculul preia controlul.
Transferul trebuie sã se realizeze rapid, pentru ca oul sã nu îngheþe.
Masculul manevreazã oul pentru a-l plasa într-o pungã specialã,
o parte a corpului irigatã de vase de sânge care menþin oul
la o temperaturã cu 80° Celsius mai ridicatã decât cea de afarã.
Acolo, sub un strat de piele, oul este perfect izolat de frig.
O datã ce oul se aflã în siguranþã, în punga masculului,
femela este liberã sã porneascã înapoi pe lungul drum
care strãbate marea de gheaþã, cãtre largul oceanului,
lãsându-ºi partenerul sã înfrunte cele mai reci temperaturi de pe glob.
La temperaturi de -70° Celsius, în furtuni îngrozitoare,
pinguinii se îngrãmãdesc unii în alþii, pentru a se încãlzi.
Adulþii nici une alte specii de pinguini nu se tolereazã astfel,
dar pentru pinguinii imperiali aceasta este cheia supravieþuirii.
Colaborarea nu se realizeazã la întâmplare.
Cei mai expuºi zonelor bãtute de vânt se mutã treptat în jurul grãmezii,
cãtre regiunea mai adãpostitã.
Astfel, fiecare pasãre are parte
de momente de cãldurã, la adãpost, în mijlocul grãmezii,
apoi îi vine rândul sã îndure asprimea vântului antarctic.
Se apropie mijlocul iernii,
iar soarele dispare dincolo de orizont pentru ultima datã în acest anotimp.
Urmeazã o lunã de întuneric deplin.
Deasupra grãmezii, luminile Aurorei Australe strãbat cerul iernii.
Aceste imagini spectaculoase apar când particule subatomice
care se deplaseazã prin spaþiu pãtrund în câmpul magnetic al Pãmântului.
Iarna se apropie de sfârºit ºi grãmada începe sã se destrame.
Cãldura pãstratã atâta timp între pinguini dispare.
Aceºti masculi, care nu au mâncat nimic timp de 115 zile,
sunt la un pas de a muri de foame.
Când soarele se întoarce în emisfera sudicã,
femelele de pinguini imperiali, grase ºi cu blana lucioasã
dupã luni de zile în care s-au hrãnit în largul oceanului
încep lungul drum înapoi cãtre masculi ºi ouã.
Marea de gheaþã are acum aproape cea mai mare suprafaþã
ºi femelele au de mers chiar ºi 160 km pânã la ouã.
La vremea aceasta, puii au ieºit deja din ouã
ºi îºi aºteaptã prima masã.
Fiecare femelã îºi cronometreazã întoarcerea
astfel încât sã coincidã cu ieºirea din ou a puiului sãu.
Masculul, dupã ce a stat atâta timp fãrã sã mãnânce nimic,
nu îi poate oferi puiului decât o singurã masã:
O simplã secreþie lãptoasã produsã de peretele sãu intestinal.
Dacã partenera sa nu se întoarce în decurs de zece zile
de la ieºirea puiului din ou,
masculul va fi silit sã îºi abandoneze puiul
ºi sã se îndrepte cãtre mare, pentru a-ºi gãsi el însuºi hrana.
Este o perioadã gãlãgioasã în colonie.
Chemãrile din cadrul ritualurilor de curtare derulate înaintea iernii
îºi dovedesc acum eficienþa.
Chiar ºi dupã o despãrþire de peste trei luni,
fiecare pasãre poate sã recunoascã chemarea partenerulu sãu.
Când se întâlnesc, ce doi pãrinþi desfãºoarã un ritual de salut,
pentru a se asigura cã nu este vorba de o eroare de identitate.
Apoi femela îi oferã puiului prima sa masã adevãratã,
peºte pe jumãtate digerat.
Ea este foarte nerãbdãtoare sã preia controlul asupra puiului,
însã masculul, dupã ce l-a îngrijit atât de mult timp,
nu este foarte dornic sã i-l predea.
Femela trebuie efectiv sã îl împingã pentru a-l convinge sã lase puiul.
Transferul este o altã manevrã complicatã,
care trebuie derulatã rapid.
Un pui rãmas timp de douã minute pe gheaþã moare.
Dupã o chinuitoare perioadã de patru luni,
masculii, aproape morþi de foame ºi disperaþi sã îºi gãseascã hrana,
trebuie sã parcurgã din nou aproximativ 160 km pânã la ocean.
Mamele ºi puii petrec urmãtoarele sãptãmâni învãþând sã se cheme reciproc
ºi formând o legãturã puternicã,
liantul care îi ajutã sã se recunoascã reciproc în lunile urmãtoare,
când mama se va întoarce din expediþiile sale dupã hranã.
Primãvara este abia la început, iar vremea este încã instabilã.
Furtunile puternice ameninþã serios supravieþuirea puilor.
Un pui care a fost abandonat
cautã protecþia adulþilor care trec pe lângã el.
Unul dintre aceºtia pare interesat,
însã legãtura vitalã dintre pãrinte ºi puiul sãu nu existã aici,
astfel încât, în final, adultul pleacã mai departe.
De fapt, adulþii au un instinct puternic de protejare a puilor,
atât de puternic, încât adulþii care nu au reuºit sã se reproducã
vor încerca sã preia un pui rãtãcit sau abandonat,
însã aceste "familii adoptive" nu funcþioneazã niciodatã,
pentru cã adultul nu are un partener
care sã îl ajute sã creascã acest "copil de pripas".
Aceºti pinguini disperaþi, fãrã partener,
se luptã uneori pentru un pui pe care ajung sã îl zdrobeascã.
Rata mortalitãþii este ridicatã.
Mulþi pui nu ies din ou,
iar dintre cei care ies din ou 25% mor în primele luni de viaþã.
Cei care supravieþuiesc trebuie sã creascã rapid
ºi sã îºi formeze pene,
înainte ca marea de gheaþã pe care trãiesc
sã înceapã sã se spargã sub picioarele lor.
Aceºti pui sunt crescuþi în cinci luni.
Pãstrarea oului în incubator în cumplita iarna antarcticã,
pentru ca puiul sã poatã ieºi la începutul scurtei veri
este singura metodã de înmulþire a pinguinilor imperiali.
Pentru a obþine un astfel de ou de pinguin imperial
omul a fãcut prima cãlãtorie pe uscat,
prin bezna îngheþatã a asprei ierni antarctice.
Bill Wilson, biologul din expediþia cãpitanului Scott,
fascinat de originea evoluþiei pãsãrilor,
era convins cã embrionul aflat într-un asttfel de ou
va oferi dovezi relevante asupra legãturii
dintre penele pãsãrilor ºi solzii reptilelor.
Ca atare, pe 12 iunie 1911, el ºi alþi doi însoþitori
au pãrãsit cãldura colibei cãpitanului Scott,
aflatã aici, la Capul Evans,
ºi au pornit cãtre colonia de pinguini imperiali
aflatã de cealaltã parte a Muntelui Erebus, la aproape 100 km distanþã.
Aceastã cãlãtorie avea sã rãmânã în istorie, pe drept cuvânt,
drept cea ma cumplitã cãlãtorie din lume.
Vremea era îngrozitoare.
Hainele ºi hamurile oamenilor îngheþaserã bocnã
ºi toþi trei aveau deja degerãturi cumplite,
dar îºi cãrau mai departe sãniile pe terenul presãrat cu crevase.
La întoarcere, ºi-au pierdut cortul într-o furtunã violentã.
Ca prin minune însã, l-au regãsit
ºi au reuºit sã ajungã înapoi la adãpost, în viaþã.
Au adus cu ei trei ouã ºi trei piei,
dintre care una se aflã încã aici, în coliba cãpitanului Scott,
conservatã de frigul antarctic.
Deºi legãtura dintre pãsãri ºi reptile nu mai este contestatã,
oul acela nu a demonstrat acest fapt, aºa cum sperase Wilson.
Dar chiar ºi în aceste condiþii, cãlãtoria lor rãmâne
una dintre marile poveºti din analele expediþiilor polare.
În urmãtorul episod vom face
o incursiune mai amãnunþitã în istoria expediþiilor polare
ºi vom vedea cum reuºesc oamenii din zilele noastre
sã facã fatã condiþiilor de viaþã din congelator.