VIAÞA ÎN CONGELATOR
Valurile marelui ocean din sud
izbesc ritmic stâncile insulei South Georgia.
Puþine animale ar putea rezista aici.
Dar pinguinii macaroni sunt disperaþi sã ajungã la þãrm.
Înotãtoarele lor îi ajutã prea puþin afarã din apã.
Nu se pot agãþa de aceste stânci alunecoase
decât cu gheruþele de la picioare.
Acum, spre sfârºitul verii, viaþa devine tot mai dificilã
pentru aceºti pinguini care se luptã sã îºi hrãneascã puii,
aproape complet dezvoltaþi ºi cu un apetit uriaº.
Pe mãsurã ce se apropie toamna, vremea se înrãutãþeºte.
Depresiuni atmosferice masive
se creeazã pe marginile continentului antarctic,
ºi dau naºtere unor furtuni uriaºe, cu viteze de peste 160 km/h,
care agitã frenetic apele mãrii.
Nu va mai trece mult timp
pânã când temperaturile vor scãdea din nou sub punctul de îngheþ,
ºi atunci toate animalele sãlbatice din Antarctica
se vor arunca într-o cursã disperatã, pentru a-ºi creºte puii
înainte ca apariþia gheþurilor sã blocheze totul.
VREMEA SE STRICÃ
În sudul extrem, oceanul a rãmas îngheþat toatã vara.
Pinguinii de aici se confruntã cu o problemã ºi mai mare,
pentru cã aici e primul loc unde se stricã vremea.
Aici, la Capul Royds, mã aflu cu 2240 km mai aproape de Pol.
Aceastã colonie de pinguini Adelie
este situatã cel mai la sud fatã de orice alt grup de pinguini.
Aici, vara este foarte scurtã
ºi pinguinii trebuie sã se împerecheze rapid, dacã vor sã aibã succes.
Le-au luat-o înainte pinguinilor macaroni, aflaþi mai la nord,
iar puii lor îºi pierd deja puful.
Dincolo de acest strat cãlduros se aflã un strat de pene impermeabile
care îi vor proteja în apele îngheþate ale sudului.
Vara este atât de scurtã, încât totul trebuie sã se întâmple rapid.
În numai douã sãptãmâni, colonia arhiplinã practic se goleºte.
Puii cu pene noi pornesc alãturi de pãrinþii lor spre mare,
pentru prima întâlnire cu apa.
Prima partidã de înot nu va fi deloc uºoarã.
Golful este plin cu sloiuri de gheaþã sfãrâmate, cu muchii ascuþite.
Simpla coborâre cãtre apã este o problemã în sine.
ÃŽn curÃ¢nd, la marginea apei se Ã®mbulzesc o mulÃ¾ime de pui temÃ£tori,
care aÂºteaptÃ£ cu nervozitate sÃ£ facÃ£ altcineva primul salt.
Sloiurile sunt atât de groase ºi se întind pe suprafeþe atât de mari,
încât pe partea dinspre mare
nici adulþii care se întorc cu hranã pentru pui nu pot trece de ele.
Se întorc...
Puii flãmânzi nu prea mai au acum de ales.
Trebuie neapãrat sã ajungã în apã, ca sã se hrãneascã.
De fapt, este mai simplu pentru ei sã traverseze sloiurile
decât pentru pãrinþii lor.
Fiind semnificativ mai uºor ºi deci putând sã pluteascã,
ei pot sã pãºeascã rapid ºi uºor peste gheþurile sfãrâmate.
Dar faptul cã se miºcã atât de lent ºi de stângaci îi pune în pericol.
O focã-leopard.
Majoritatea puilor ajung în larg, unde sunt ceva mai în siguranþã.
Foca-leopard rãmâne alãturi de victima sa.
Acest joc de-a ºoarecele ºi pisica continuã timp de 20 de minute.
La fel ca multe animale de pradã de mari dimensiuni,
de pe uscat sau din mare,
foca-leopard nu pare sã se grãbeascã sã-ºi ucidã prada.
În sfârºit, pinguinul moare.
Acum, foca începe sã îi sfâºie carnea.
Cadavrul ajunge pe fundul mãrii, dar nu va fi irosit.
Un vierme, lung de un metru,
a detectat gustul cãrnii de pinguin care pluteºte în apa rece.
Soseºte acum un alt mâncãtor de cadavre.
Un izopod uriaº, lung de 10 cm,
echivalentul crabului din apele ma calde.
Izopodul sfâºie carnea
cu picioarele sale în formã de cârlige ºi maxilarele puternice.
Viermele îºi întoarce stomacul pe dos ºi învãluie hrana în el.
În decurs de câteva ore, cadavrul este acoperit de un ghem de viermi.
În câteva zile, nu vor mai rãmâne din el decât oasele curate.
Au cãzut primele zãpezi.
Ultimii pui care au ieºit din ou sunt condamnaþi.
Pãrinþii lor trebuie sã îi abandoneze înainte ca ei sã se dezvolte complet.
Adulþii trebuie sã plece în larg, sã îºi recapete puterile,
înainte de a se întoarce în colonie pentru o ultimã încercare,
înainte de sosirea iernii: Perioada de nãpârlire.
Toþi pinguinii au nevoie de o hainã nouã de pene pentru iarnã,
ceea ce înseamnã cã trebuie sã o dea jos pe cea veche.
Coloniile se umplu de pene.
Pe Insula Deception, pinguinii-cu-frâu stau tãcuþi ºi nemiºcaþi.
Cu numai o lunã în urmã, aceste pante abrupte de cenuºã vulcanicã
rãsunau de piuitul a 80000 de perechi care veneau ºi plecau
pentru a le aduce hranã puilor.
Acum, pinguinii nu mai au energie de pierdut.
Nu pot ieºi pe mare cu penele în aceastã stare,
deci nu se pot hrãni.
Timp de trei sãptãmâni, pinguinii "þin post",
ajungând sã îºi piardã jumãtate din greutatea corpului.
În final însã, vor avea haine cãlduroase, impermeabile,
ºi vor fi pregãtiþi sã înfrunte acele de gheaþã ale iernii.
Spre finalul lui martie, cei mai mulþi au plecat deja.
Cei rãmaºi se pun ºi ei în miºcare,
traversând pantele pustii, înapoi cãtre mare.
Toþi vor sã evadeze spre nord, spre mãrile deschise.
Toþi se miºcã înspre locul unde îºi vor gãsi hrana.
Dar obstacolele întâlnite în drum sunt formidabile.
La -1,9°C, marea începe sã îngheþe.
O uºoarã umflãturã la suprafaþã produce "gheþuri-clãtite".
În aerul rece, gheaþa de deasupra apei formeazã cristale.
Primii exploratori au numit aceste forme fantastice "flori de gheaþã".
Pe mãsurã ce se face tot ma frig, gheaþa se îngroaºã.
Pe coastã îngheaþã bocnã, sudându-se de maluri.
Mai departe, în larg, sloiurile se sudeazã ºi ele într-un strat unitar.
Centura de gheaþã care înconjoarã continentul se lãrgeºte,
avanseazã spre nord cu aproximativ 3 km pe zi
ºi alungã orice formã de viaþã din calea sa.
Dar frontul de gheaþã încã nu a ajuns pe toate insulele.
Încã au mai rãmas câteva care le pot oferi un refugiu animalelor,
pânã spre toamnã.
Aici, în South Georgia, ne aflãm în extremitatea nordicã a Antarcticii.
Puteþi fi convinºi cã aici marea nu va îngheþa complet.
Aºa ceva se întâmplã numai o datã sau de douã ori pe secol.
Aceste sloiuri s-au desprins toate din gheþarul din spatele meu,
dar, deºi la 54 grade sud ne aflãm la fel de departe de Polul Sud
pe cât este Marea Britanie de Polul Nord,
imensa calotã glaciarã a Antarcticii încã dominã clima de aici.
Gheþarii acoperã peste jumãtate din insulã.
Acoperã ca o pãturã multe piscuri,
dintre care cele mai înalte au 2700 m înãlþime,
iar în anumite locuri coboarã pânã în mare.
În timpul iernii, temperaturile scad la -10°C pe coastã,
deci animalele trebuie neapãrat sã îºi creascã puii în scurta varã.
Douã milioane de foci vin aici sã se împerecheze
ºi, la sfârºitul verii, plajele sunt înþesate de pui ºi mamele lor.
Puii sug patru luni, pânã la sfârºitul lui martie,
adicã mai mult timp decât puii de focã din apele mai calde, dinspre nord.
Este o mãsurã a rezistenþei de care au nevoie puii
ca sã poatã supravieþui în aceste condiþii.
Un pui, dacã primeºte tot laptele de care are nevoie,
trebuie sã recunoascã chemarea mamei sale
când se întoarce din marea unde ºi-a cãutat hrana
ºi este gata sã îl alãpteze.
Acum trei luni, acest þãrm era un câmp de bãtãlie
pe care masculii se luptau pentru dreptul de a domina o fâºie de plajã,
împreunã cu toate femelele de pe ea.
Acum, sezonul de împerechere s-a încheiat
ºi masculii au plecat în mare. Au rãmas aici numai puii,
care îºi încearcã puterile luptându-se în joacã.
Mulþi dintre puii care se joacã aici nu vor supravieþui mai mult de un an.
Cei mai slabi nu vor primi suficientã hranã.
Se vor întâmpla accidente. Vor rãmâne orfani.
Pânã la sfârºitul sezonului de împerechere,
plaja va fi presãratã cu cadavre
pe care le vor devora lupii-de-mare ºi petrelii uriaºi.
Petrelii, cu ciocurile lor mari, încovoiate,
sunt de obicei primii care sfâºie un cadavru.
Ei sunt pentru Antarctica ceea ce sunt în Africa vulturii.
Aripile lor lungi au o anvergurã de 2 metri.
Dar, spre deosebire de vulturi, ei nu se hrãnesc doar cu cadavre,
ci atacã ºi puii de pinguini sau pãsãri marine mai mici.
Vânãtorii de balene de pe vremuri obiºnuiau sã le spunã "mâncãi".
E uºor de înþeles de ce.
Iar murdãria lor le-a mai dat încã un nume: "împuþiþi".
În mod surprinzãtor, la acest ospãþ participã ºi raþe.
Sunt raþele-cu-frigare din South Georgia.
Ele sunt singura specie de raþe care se ospãteazã regulat cu carne.
Un loc unde se bãlãcesc focile-elefant.
Este o întrunire numai a femelelor.
Este evident cã le place sã-ºi þinã companie,
pentru cã se întrunesc în numãr mare.
Dar asta nu înseamnã cã nu au ºi momente când se iritã reciproc.
Ca ºi pinguinii, ele s-au întors în mare dupã ce ºi-au crescut puii,
s-au hrãnit intens pentru a recupera cât au slãbit în timpul alãptãrii,
iar acum s-au întors pentru a nãpârli.
Bucãþi mari de piele ºi pãr li se desprind de pe corp,
ceea ce pare sã le dea o stare de mare iritabilitate.
Dureazã cam o lunã pânã când le va creºte blana cea nouã.
Apoi, în timp ce temperaturile vor continua sã scadã
ºi iarna se va apropia,
se vor întoarce în locul unde se simt cel ma mult "ca acasã", în apã.
ªi albatroºii cenuºii îºi fac cuiburi în South Georgia,
însã ei rãmân aici ceva mai mult.
Apele nu sunt încã îngheþate,
deci pot sã prindã hranã pentru puii lor pânã toamna târziu.
O pasãre adultã care are grijã de puiul sãu poate parcurge
950 km sau chiar mai mult pentru a gãsi hranã,
pe care sã o aducã apoi puiului în guºã.
Acesta a fost un calmar. Chiar unul foarte frumos.
Deasupra capetelor cenuºii, un alt tip de albatros,
cea mai mare pasãre marinã din lume, cu o anvergurã de 3 metri,
este albatrosul cãlãtor.
Acesta îºi face cuibul ceva mai cãtre centrul continentului,
pe pajiºtile din South Georgia ºi pe petecele de iarbã.
În contrast puternic cu celelalte pãsãri,
care aproape ºi-au terminat de crescut puii ºi acum pleacã,
acest albatros cãlãtor a sosit pentru a începe un ritual de curtare
care este posibil sã dureze chiar doi sau trei ani.
Aceste tinere pãsãri ºi-au petrecut primii trei ani din viaþã pe mare.
Acum s-au întors în colonia unde au fost crescuþi
ºi încep sã îºi caute un partener.
Cum procedeazã? Participã la petreceri dansante.
Tinerele pãsãri care încã nu au o pereche se curteazã astfel
timp de câþiva ani înainte de a se decide asupra partenerului,
apoi cei doi încep împreunã sã construiascã un cuib.
Pe mãsurã ce iarna se instaleazã ºi gheþurile se acumuleazã,
ºi tinerii albatroºi trebuie sã se întoarcã pe mare.
Marea nu va îngheþa aici, în jurul insulei South Georgia,
însã pe mãsurã ce soarele se deplaseazã spre nord ºi ziua scade,
temperatura oceanului coboarã ºi mai mult,
iar formele de viaþã de aici se împuþineazã.
Uriaºele bancuri de crustacei se disperseazã,
iar pãsãrile marine îºi gãsesc din ce în ce mai greu hrana.
În aprilie, furtunile încep sã mãture cu furie Antarctica.
Vânturile ajung la viteze de peste 160 km/h,
iar temperatura scade la sub 70°C sub zero.
Apo marea îngheaþã. "Uºa" s-a închis complet.
Pe tot parcursul iernii, gheaþa continuã sã înainteze spre nord.
Suprafaþa acoperitã de gheaþã creºte tot ma mult,
cucerind ºi câte 100000 kilometri pãtraþi pe zi.
Astfel, înainte de sfârºitul iernii,
suprafaþa continentului ajunge aproape sã se dubleze.
Acum, la sfârºitul toamnei,
practic toate speciile sãlbatice au plecat spre nord.
Balenele au plecat în cãutarea unor ape mai calde,
în care sã îºi creascã puii.
Focile, albatroºii ºi majoritatea pinguinilor au plecat ºi ei în larg,
deºi nici unii dintre ei nu ºtiu încã foarte exact încotro.
Existã însã o unicã specie, cu adevãrat remarcabilã,
care pare sã întoarcã toate aceste reguli pe dos:
Pinguinul imperial.
Cel mai mare dintre toþi pinguinii,
pinguinul imperial are peste 1 metru înãlþime când stã în picioare
ºi cântãreºte în medie 33 de kilograme.
Cele ma multe animale sunt obligate de vremea care se înrãutãteºte
sã se retragã spre nord, spre latitudini mai calde,
dar pinguinii imperiali se adunã la marginea gheþurilor
pentru a începe cãlãtoria spre sudul extrem,
unde se vor împerechea ºi îºi vor creºte puii.
Acum, pinguinii imperiali îºi încep marºul de zeci de kilometri
pânã la locurile tradiþionale unde îºi fac cuiburile,
pe oceanul de gheaþã.
În episodul urmãtor vom porni pe urmele lor
ºi vom vedea cum, la temperaturi de -70° Celsius,
"Viaþa în congelator" se confruntã cu suprema provocare:
Iarna antarcticã.