VIAÞA ÎN CONGELATOR
CURSA ÎMPERECHERII
Vara, Antarctica ºi apele din jurul insuliþelor exterioare
freamãtã de viaþã.
Focile se adunã aici cu miile,
pe plajele unde vin de obicei, în insula South Georgia.
Suntem în luna noiembrie ºi a început cursa împerecherii.
Câþiva masculi ºi-au reclamat deja teritoriul propriu, pe plajã,
ºi sunt gata sã ºi-l apere împotriva intruºilor.
E cazul sã vã apropiaþi cu prudentã de aceºti masculi.
Au dinþii foarte ascuþiþi ºi pot fi extrem de agresivi.
Pentru moment însã nu e nici o problemã.
Dar peste douã sãptãmâni n-aº mai îndrãzni sã calc pe aici,
pentru cã la momentul respectiv vor fi deja pe þãrm ºi femelele,
deci pe o singurã plajã vor fi peste 100000 de foci.
Fiecare mascul dominant
din aceastã mulþime compactã, aparent lipsitã de orice structurã,
este stãpânul unui þinut de aproximativ 30 metri pãtraþi,
suficient pentru ca aici sã stea aproximativ o duzinã de femele.
Frontierele dintre aceste teritorii sunt invizibile pentru ochii noºtri,
dar foarte clare pentru masculi.
Când vecinii se întâlnesc faþã în faþã, pe graniþã,
are loc o adevãratã etalare de forþe,
însã cei doi nu se luptã efectiv
atâta timp cât fiecare rãmâne în partea sa de teritoriu.
Femelele gestante ajung la douã sau trei sãptãmâni dupã masculi
ºi se îndreaptã imediat cãtre porþiunile cele ma bune,
cât mai departe de þãrm.
Numai dacã aceste zone sunt ocupate se vor aºeza mai jos, pe plajã.
În decembrie, peste un milion de foci antarctice,
95% din populaþia lumii, se aflã deja în insula South Georgia.
La una sau douã zile dupã sosire, femelele nasc.
Fiecare pui este întâmpinat de un stol de lupi-de-mare flãmânzi,
nerãbdãtori sã se ospãteze
cu celelate produse eliminate din uterul mamei o datã cu puiul.
Mama nu se desparte de pui în urmãtoarele ºapte zile.
Puii cresc rapid, hrãniþi cu laptele gras ºi bogat al mamei,
ajungând sã îºi dubleze greutatea în 60 de zile.
Va ma dura opt ani pânã când vor ajunge sã se lupte pentru teritoriu.
Deocamdatã, e doar o joacã.
Masculii trebuie sã fie acum atenþi
la femelele care devin disponibile din punct de vedere sexual.
ÃŽn larg pÃ¢ndesc masculii care Ã®ncÃ£ nu au propriul teritoriu.
Aceºtia cautã sã vadã un mascul mai slãbit sau un teritoriu abandonat,
pe care se nãpustesc la þãrm sã îl revendice, dacã prind ocazia.
Dupã ce obþin un teritoriu, se pot împerechea cu femelele care stau aici.
Mulþi masculi tineri aºteaptã plini de speranþã, în apele puþin adânc.
Unul dintre ei crede cã s-a ivit ocazia.
N-a avut noroc. Încã nu este suficient de mare.
Nevoia de a se împerechea este atât de puternicã,
încât un mascul mai tânãr, e gata oricând sã îºi încerce norocul.
De trei sau patru ori pe zi au loc pe plajã lupte serioase.
Aceste lupte se pot solda cu rezultate grave.
Mulþi dintre masculii dominanþi au rãni urâte:
Înotãtoare sfâºiate, ceafa crestatã...
Mamele încearcã sã îºi þinã puii departe de pericol.
Un alt "challenger" se recunoaºte învins,
însã necazurile sale nu au luat sfârºit,
cãci va trebui sã se fereascã ºi de alþi masculi furioºi,
în drumul sãu cãtre mare.
Deºi puþini masculi sunt efectiv uciºi în luptã,
mulþi mor pe urmã din cauza rãnilor sau, pur ºi simplu, extenuaþi.
De Crãciun, în mijlocul verii antarctice,
sezonul de împerechere s-a încheiat
ºi luptele de pe plajã au încetat.
Cãtre sud însã cursa pentru împerechere,
care aici a început mai târziu, este încã în plin avânt.
Pinguinii-cu-frâu se întorc din locurile bogate în hranã,
adicã de la 30 km în larg, pentru a-ºi hrãni puii.
Acum, în toiul verii, sunt aproape 24 de ore de luminã.
Aici, pe Insula Deception, existã un trafic continuu
dinspre plajã, pe o autostradã cu douã benzi,
spre locurile de pe dealuri, unde se aflã cuiburile.
În fiecare zi, 100000 de "navetiºti" fac aceastã cãlãtorie.
Este ora de vârf în traficul naturii.
Ascensiunea pe cele mai înalte pante
îi ia unui pinguin-cu-frâu peste o orã.
Primele obstacole pe care trebuie sã le traverseze
sunt torentele care se scurg din gheþarul în curs de topire.
Pinguinii-cu-frâu, ca toþi pinguinii,
sunt o specie rezistentã ºi tenace.
Câteva rostogoliri în aceste ape înspumate nu îi întorc din drum.
Sunt alpiniºti încercaþi ºi ºi-au ales ca loc pentru cuib
pantele abrupte de cenuºã vulcanicã.
Penele rigide de pe coada lor le oferã un sprijin nepreþuit,
pentru cã îi împiedicã sã alunece înapoi.
Muchiile expuse sunt primele locuri bune pentru clãdit cuiburi,
fiind primele de pe care se topeºte zãpada.
Ca sã profite la maximum de scurtul sezon antarctic al împerecherii,
pinguinii se caþãrã pe distanþe uriaºe pentru a ajunge în aceste locuri.
Pe Insula Deception trãiesc peste 200000 pãsãri.
Fiecare pereche are minusculul sãu teritoriu pe care îºi face cuibul,
aºezat la distanþe egale de cuiburile vecine.
În mod incredibil, în pofida gãlãgiei ºi a agitaþiei,
pãsãrile care se întorc îºi pot gãsi cuibul ºi partenerul
fãrã nici o problemã.
Iar întâlnirea este întotdeauna marcatã cu o manifestare de bucurie.
Pãrinþii îºi îndeplinesc acum îndatoririle cu rândul.
Cel care tocmai a sosit pãzeºte puii ºi îi hrãneºte.
Celãlalt, dupã ce a postit câteva zile,
porneºte spre mare ca sã se hrãneascã, dar ºi sã aducã hranã pentru pui.
Cei care au cuiburile pe pantele mai joase sunt mai norocoºi.
Alþii trebuie sã se caþere atât de sus,
încât cuiburile lor ajung sã fie mai tot timpul sus, în nori.
Drumul în jos dinspre cuib poate sã dureze încã o orã,
dar trebuie sã fie parcurs, pentru ca puiul sã poatã fi hrãnit.
Când, în sfârºit, pinguinii ajung la mare,
cãlãtoria care pânã acolo fusese numai chinuitoare
devine cu adevãrat periculoasã.
O focã-leopard.
O singurã focã-leopard poate prinde pânã la 6 pinguini pe orã.
În timpul sezonului, va omorî sute.
O pasãre rãnitã, care a scãpat în mod miraculos de focã,
trebuie sã îi înfrunte acum pe nemiloºii lupi-de-mare.
În ciuda rãnilor, încã se zbate sã ajungã sus, la cuib.
Pinguini-cu-frâu îºi fac cuibul numai pe insulele
care sunt eliberate din marea de gheaþã la începutul sezonului.
Pe mãsurã ce vara înainteazã, gheaþa continuã sã se retragã
pânã când ajunge sã se elibereze de gheþuri ºi coasta propriu-zisã.
În ianuarie, în toiul verii, este luminã aproape 24 de ore pe zi.
De-a lungul peninsulei antarctice,
temperaturile urcã în mod constant peste valorile de îngheþ.
Fiordurile care în ultimele opt luni au fost blocate de gheþuri
sunt acum pline de sloiuri plutitoare.
Focile-leopard ies sã se bucure de soare.
Pentru scurt timp, animalele de aici se pot relaxa.
Cum temperaturile continuã sã urce,
zãpada ºi gheaþa se transformã în cel mai de preþ bun al Antarcticii:
Apa dulce.
Astfel, vegetaþia sãracã de aici poate reîncepe sã creascã.
Porþiunile acoperite cu muºchi
adãpostesc o întreagã populaþie de animale mici.
În adâncul crevaselor, gheaþa rãmâne pe poziþii,
þinând prizoniere câteva dintre cele mai robuste fãpturi din lume,
singurele animale de uscat care supravieþuiesc iernii arctice.
Puþin mai mari decât gãmãlia unui ac,
aceste cãpuºe minuscule conþin un antigel natural,
care le permite sã îºi coboare temperatura corpului la -30oC.
Când gheaþa dispare, revin ºi ele la viaþã.
Aceste fãpturi minuscule nu au un sezon de împerechere anume.
Sunt simpli oportuniºti, care se reproduc ori de câte ori
temperaturile cresc peste valorile de îngheþ.
Adesea, mii de indivizi se adunã laolaltã.
Multe specii sunt erbivore, se hrãnesc cu muºchi ºi ierburi moarte,
fiind ele însele hrana unor carnivore minuscule.
Vânãtor ºi vânat în acelaºi timp.
Iatã cã ºi Antarctica are propriul Serengeti în miniaturã.
În numai câteva locuri s-a topit suficientã gheaþã
pentru a se crea ochiuri de apã dulce.
Acestea sunt un adevãrat paradis
pentru o altã diversitate de nevertebrate, mici crustacee ºi larve.
Verdele este o culoare rarã pe continentul antarctic,
pentru cã muºchiul poate sã creascã numai unde existã apã dulce ºi sol.
Existã însã un tip de vegetaþie care reuºeºte sã creascã pe stânca goalã:
Lichenii.
Aceºtia sunt capabili sã dizolve roca
ºi sã extragã din ea elementele nutritive.
Acest proces cere însã foarte mult timp,
în special la aceste temperaturi atât de scãzute.
Creºterea se produce incredibil de lent.
O pãdurice minusculã precum aceasta a crescut probabil în câteva secole.
Mã aflu acum cu 1600 km mai cãtre sud.
Polul Sud se aflã cam la 1300 km în direcþia aceea.
Dacã m-aº afla la aceastã distanþã de Polul Nord,
m-aº aºtepta sã gãsesc printre aceste pietre
cel puþin 100 de specii diferite de plante cu flori.
În toatã Antarctica, în schimb,
au fost descoperite numai douã specii de plante cu flori,
însã nici una dintre ele nu creºte atât de departe cãtre sud ca aici.
Pe aceste stânci nu cresc decât licheni micuþi ca aceºtia.
Una sau douã specii de muºchi existã ºi la aceste latitudini,
dar altfel numai lichenii reuºesc sã creascã aici.
Existã specii de licheni care cresc la 300 km de Polul Sud.
Cele ma frecvent întâlnite organisme din Antarctica
nu sunt însã lichenii, ci algele.
Algele trãiesc în zãpadã
ºi pot sã picteze suprafeþe întinse într-un roz aprins.
Vara, zãpada care se topeºte elibereazã aceste alge în mare.
Imediat lângã þãrm, iceberg-urile care se miºcã înainte ºi înapoi,
o datã cu mareea, se dezintegreazã ºi ele.
Toate aceste schimbãri elibereazã minerale ºi substanþe nutritive.
Brusc, apele continentulu devin foarte bogate.
Aceastã algã plutitoare, fitoplanctonul,
înfloreºte pe suprafeþe întinse.
Iceberg-urile care rãzuiesc fundul oceanului
îngreuneazã mult viaþa oricãror specii,
însã în zonele adãpostite, în ape adânci, existã comunitãþi
suprinzãtor de mari ºi de variate, de vieþuitoare marine.
La temperaturi aproape de punctul de îngheþ, viaþa se deruleazã lent.
Un burete-de-mare sau un peºte-stea trãiesc peste 40 de ani.
Existã ºi peºti aici.
Cormoranul-moþat cu ochi albaºtri se scufundã la peste 100 m adâncime
pentru a-i cãuta.
Cormoranii îºi cautã hrana aproape de coloniile lor,
amplasate în puþinele locuri de pe care s-a topit zãpada.
Unici în rândul pãsãrilor antarctice,
puii de cormoran ies din ouã fãrã a fi acoperiþi cu puf,
bizuindu-se iniºial doar pe pãrinþi pentru a se putea încãlzi.
Mulþi dintre aceºti pui mor dacã furtunile de varã sunt puternice,
dar cormoranii, ca majoritatea pãsãrilor antarctice,
trãiesc mulþi ani ºi un cuplu aduce pe lume mai multe rânduri de pui.
Cormoranii-moþaþi cu ochi albaºtri nu îºi fac cuib
în partea de sud a peninsulei antarctice,
pentru cã acolo existã foarte puþine ape fãrã gheþuri.
Existã însã o pasãre care nu se sperie de aºa ceva.
Rândunica-de-mare antarcticã patruleazã golful,
cãutând mici crustacee ºi peºti.
Sezonul lor de împerechere este lung.
Puii mai ies din ou chiar ºi cãtre sfârºitul verii.
Existã ani în care condiþiile meteo dificile ºi lupii-de-mare
împuþineazã dramatic numãrul de ouã ºi de pui,
dar rândunicile-de-mare antarctice reuºesc o performanþã rar întâlnitã:
Depun ouã de douã sau de trei ori în cursul aceluiaºi sezon.
Abia în februarie, luna de vârf a verii,
gheþurile iernii se retrag, în sfârºit, atingând nivelul minim
ºi eliberând petece izolate de stâncã în porþiunea extremã sudicã.
Acesta este monolitul Scullion,
una dintre puþinele porþiuni de rocã goalã
pe o razã de mai mulþi kilometri.
Aici vin sã se împerecheze 300000 de petreli antarctici.
Coloniile de pinguini Adelie,
care primãvara sunt izolat de mare prin câþiva kilometri de gheþuri,
au acum acces direct la apã.
Adulþii care au de hrãnit puii flãmânzi
pot mãcar sã înoate direct înapoi, pe plajã.
Deºi unii, destul de optimiºti,
decid sã se opreascã pe drum, ca sã se odihneascã puþin.
Pe plajã se deruleazã acum o activitate constantã.
Adulþii trebuie sã strângã hranã, pentru a-ºi hrãni mai departe puii,
acum foarte bine dezvoltaþi, dar mereu flãmânzi.
Adulþii care se întorc trebuie sã îºi gãseascã puii
printre sute de alþi pui care aºteaptã rãbdãtori, în "creºe".
Un pui poate recunoaºte instantaneu chemarea pãrintelui.
Urmeazã o fugã nebunã, care poate dura câteva minute,
dar în urma cãreia puiul de drept este depistat dintre impostori.
Cel ma puternic pui al unui cuplu este hrãnit întotdeauna primul.
În anii sãraci în hranã, puii mai mici sunt rareori hrãniþi,
iar lupii-de-mare stau în permanenþã la pândã,
pentru a depista asemenea pãsãri slãbite.
Jafurile repetate care se abat de sus asupra coloniei stârnesc panicã.
Mulþi pinguini sunt siliþi sã îºi regurgiteze hrana,
iar lupii-de-mare se ospãteazã cu crustaceele risipite.
Puii mici ºi nesupravegheaþi, care se depãrteazã de creºã,
sunt atacaþi rapid.
Pe mãsurã ce presiunea sezonului împerecherii se acumuleazã,
se poartã în mod constant lupte între pinguini ºi lupii-de-mare.
De aceastã datã, puiul a avut noroc.
Atacurile lupilor-de-mare sunt foarte brutale,
dar nu este acesta principalul pericol care ameninþã colonia.
Pinguinii Adelie îºi aleg întotdeauna
locuri cu vânturi puternice pentru a-ºi stabili colonia.
Ei se împerecheazã la începutul sezonului
ºi au nevoie ca vântul sã împrãºtie zãpada,
pentru cã îºi pot depune ouãle numai pe stânca goalã.
Acum însã, la sfârºitul sezonului, au de plãtit pentru acest lucru.
În curând, marea va îngheþa din nou
ºi furtunile de toamnã vor acoperi cu zãpadã stânca goalã.
În urmãtorul episod, vom vedea cum animalele se grãbesc
sã încheie procesul reproductiv
înainte ca iarna sã se instaleze cu adevãrat.