VIAÞA ÎN CONGELATOR
Suntem în luna septembrie. În emisfera sudicã începe primãvara.
Continentul antarctic este înconjurat de marea de gheaþã
care se întinde pe sute de kilometri la nord de coastele sale
ºi înghite toate insuliþele de aici, cu numai câteva excepþii.
Însã aceste insuliþe care nu au fost prinse în gheþuri,
de pildã South Georgia, sunt foarte preþioase,
pentru cã aici marea nu îngheaþã niciodatã
ºi orice specie marinã care doreºte poate sã ajungã la þãrm.
LIMANURILE DE GHEAÞÃ
Primii care se întorc în fiecare an sunt masculii de foci-elefant.
Sunt pe cale sã "acosteze" pe o plajã unde se vor înmulþi
ºi fiecare ºtie cã, atunci când va acosta, îºi va întâlni rivalii.
Un mascul adult, complet dezvoltat, depãºeºte trei tone.
Jumãtate din toate exemplarele din lume vor veni pe aceastã insuliþã.
Numai pe plaja aceasta vor fi 8000.
Aceastã imensã adunare de foci-elefant
se întinde pe 3 kilometri de-a lungul plajei.
La prima vedere, e ceva complet dezorganizat,
însã în realitate existã un anumit tipar.
Toate acestea sunt femele.
Ele au sosit la þãrm acum o lunã, pentru a aduce pe lume pui,
iar acum sunt gata sã se împerecheze din nou
ºi toate îi aparþin acestui unic mascul.
El este stãpânul acestei plaje.
Existã aproximativ o duzinã de alþi masculi ca el,
distantaþi pe suprafaþa acestei fâºii de plajã.
Fiecare dintre ei are propriul harem.
Estimez cã acesta are aproximativ 100 de femele,
iar unicul lui þel în viaþã în acest moment
este sã se asigure cã el ºi numai el
se va împerechea cu fiecare dintre ele,
iar pentru asta el va fi nevoit sã se lupte.
A câºtigat, dar va trebui sã se mai lupte de multe ori,
zi de zi, dacã vrea sã îºi menþinã controlul.
Femelele au nãscut la scurt timp dupã ce au sosit aici.
Acum au trei sãptãmâni în care sã îºi hrãneascã puii,
înainte ca ele însele sã fie nevoite sã plece în larg, pentru a se hrãni.
În acest scurt interval, ele trebuie sã transforme
un sãculeþ de piele aproape gol într-un sac plin de unturã.
Pe mãsurã ce se apropie de finalul perioadei de alãptare,
femelele redevin receptive din punct de vedere sexual.
Acesta este momentul pe care Ã®l aÂºtepta stÃ£pÃ¢nul plajei.
Dar, în timp ce el este ocupat,
iatã cã un rival al sãu este ºi el ocupat, la marginea haremului.
O asemenea situaþie nu poate fi toleratã.
Un rãget este suficient. Intrusul se retrage.
Existã însã multe conflicte care vor fi rezolvate numai prin violenþã.
Masculii se aleg cu carnea sfâºiatã,
iar cei care se nimeresc în calea adversarilor în luptã
au ºanse mari sã fie chiar zdrobiþi.
Din când în când, stãpânul plajei îºi proclamã supremaþia cu un rãget.
Cu cât este mai mare masculul,
cu atât e mai puternicã ºi mai profundã vocea sa.
Un rival poate cântãri în funcþie de aceste elemente,
ce ºanse ar avea într-o luptã dreaptã.
Dacã îºi continuã provocarea, acum va trebui sã lupte.
Când se ridicã, cei doi ating aproape 3 metri.
Singurele lor arme sunt dinþii, dar pot provoca multe pagube cu ei.
Pielea de pe gât este extrem de groasã
ºi împiedicã producerea unor rãni grave.
O asemenea luptã poate dura pânã la un sfert de orã
ºi se poate încheia inclusiv din cauza oboselii.
Pe pantele cu iarbã de deasupra câmpului de bãtãlie
se deruleazã o scenã mult mai paºnicã.
Albatroºii cu moþ negru se întorc din larg.
Albatroºii cu cap cenuºiu sunt ºi ei aici,
planând pe curenþii ascendenþi care apar
când vântul care bate aici în permanenþã
este reflectat în sus de peretele stâncos.
În iarna care a trecut, aceste pãsãri au zburat singure
deasupra imensului ocean, în cãutarea hranei.
Acum se întorc însã pentru a se împerechea
ºi se adunã în colonii care ating pânã la câteva mii de indivizi.
Cuplurile din ultimul sezon de împerechere se reîntâlnesc
ºi fiecare foloseºte aceeaºi movilã pe care ºi-a mai înãlþat cuibul.
Cuibul are însã nevoie de ceva lucrãri de reamenajare.
Ce doi îºi fac reciproc toaleta, reînnodând legãtura dintre ei.
Atât albatrosul cu cap cenuºiu, cât ºi cel cu moþ negru
îºi sunt fideli pe viaþã, adicã aproximativ 20 de ani.
Perechile de mult stabilite
au nevoie doar de o scurtã repetare a ritualurilor de curtare
înainte de a se împerechea din nou.
Douã sãptãmâni mai târziu, femela depune un singur ou.
Timp de 70 de zile, cei doi pãrinþi îl vor cloci cu rândul.
În timp ce unul îi þine de cald oului,
celãlalt zboarã pentru a-ºi cãuta hrana,
pe care uneori o gãseºte abia dupã un drum de mii de kilometri.
Cele mai multe tipuri de albatroºi îºi depun ouãle în colonii.
Existã însã ºi unul mai deosebit, care preferã viaþa solitarã.
Albatrosul cu mantie este ultimul care se întoarce pe insulã.
Primii sosesc masculii.
Unul care încã nu are pereche se aºazã pe o muchie stâncoasã
ºi lanseazã semnale de chemare spre femelele care trec prin zonã.
Dupã ce a ascultat mai multe chemãri, femela îºi alege un mascul.
Urmãtoarea etapã a ritualului de curtare implicã
gesturi din cap ºi paºi de dans.
Apoi urmeazã un zbor minunat, perfect sincronizat.
În timpul zilei, cerul le aparþine albatroºilor,
însã odatã cu lãsarea întunericului,
pe insulã sosesc alte pãsãri, mai agitate ºi mai numeroase.
Mii de petreli ºi prioni zboarã agitaþi în jurul stâncilor, în beznã.
22 milioane de exemplare îºi fac cuiburi
numai în ierburile de pe insula South Georgia.
Fiind atât de mici, prionii sunt vulnerabili
în faþa atacurilor lupilor-de-mare.
Pentru a-ºi apãra puii în timpul zilei,
ei îºi fac cuiburile în gropi sãpate în pãmânt.
Afarã se adunã petrelii cu guºã albã.
Fiecare pereche îºi apãrã teritoriul din jurul cuibului,
care poate ajunge la 2 metri sub iarbã.
Puiul stã în siguranþã în aceastã vizuinã timp de douã luni.
O datã la douã zile, unul dintre adulþi vine ºi îl hrãneºte
cu un amestec de calmari ºi krill.
Înainte de ivirea zorilor ºi a pericolului,
toþi adulþii dispar de pe insulã ºi se reîntorc în largul oceanului.
Acest deal este înþesat de pinguini macaroni ºi atât.
Existã aproape 80000 de exemplare aici,
dar pânã ºi aceastã vastã adunare nu reprezintã decât o micã parte
din populaþia totalã a insulei South Georgia,
estimatã la peste 10 milioane.
Este o uluitoare demonstraþie a faptului cã,
deºi Antarctica este practic lipsitã de viaþã pe zone întinse,
existã una sau douã mici oaze care freamãtã de viaþã.
Dupã ce ºi-au petrecut iarna
colindând coastele nordice ale oceanului din sud,
pinguinii macaroni se întorc cu o remarcabilã punctualitate.
În numai zece zile, terasele ale acestui "stadion" pustiu
devin absolut înþesate.
Masculii vin primii. Femelele sosesc o sãptãmânã mai târziu.
Pinguinul macaroni este pinguinul extremitãþii nordice a Antarcticii.
Puþine exemplare se aventureazã la sud de insulele subantarctice,
însã aici ei reprezintã peste 50% dintre speciile de pãsãri marine.
La începutul sezonului de împerechere, ei sunt foarte gãlãgioºi,
cãci fiecare pereche se luptã pentru cuibul sãu.
Fiecare nou-sosit trebuie sã îºi croiascã drum
printr-o ploaie de lovituri cu ciocul
aplicate de mânioºii proprietari ai cuiburilor.
Pinguinii macaroni sunt probabil cei mai gãlãgioºi
ºi mai puþin temperaþi dintre toþi pinguinii.
Uneori, luptele pot deveni destul de aprige.
În final, o femelã îºi gãseºte masculul
ºi este recompensatã cu o paradã de bun-venit...
ªi o toaletã care sã o aline.
Dupã zece zile, femela depune douã ouã,
însã în mod remarcabil unul dintre ele,
cel mai mic ºi mai întunecat la culoare,
este aproape întotdeauna abandonat.
Nu se ºtie sigur de ce.
Ar putea fi o poliþã de asigurare împotriva pierderii oului mai mare.
Colonia nu ajunge însã sã fie îmbâcsitã de ouã abandonate,
cãci are proprii "experþi" în strângerea deºeurilor,
familia "cioc-în-teacã".
În timpul verii, aceºtia se hrãnesc cu excrementele pinguinilor.
Un ou abandonat, chiar dacã este stricat, reprezintã un pas înainte.
Cioc-în-teacã este una dintre puþinele pãsãri de aici
care nu îºi cautã hrana în ocean, ci numai pe uscat.
Toate speciile de viaþã sãlbaticã de aici, din South Georgia,
pinguinii macaroni, albatroºii, focile-elefant, chiar ºi iarba,
sunt practic obligate sã trãiascã numai în extremitatea Antarcticii.
Coborând spre sud gãsim o lume mult mai asprã.
Aici dominã gheþurile, însã odatã cu sosirea primãverii,
ºi aceastã lume se încãlzeºte uºor,
marea de gheaþã se retrage, ar animalele se întorc.
Este vorba de animale special adaptate la viaþa din sudul îngheþat.
Cea mai mare parte a Antarcticii încã este prinsã sub gheþuri,
dar pe mãsurã ce ziua creºte, gheþurile se retrag încet.
Prima care se elibereazã de sub marea de gheaþã
este Peninsula Antarcticã, o limbã lungã de pãmânt
care se întinde spre nord.
Timp de câteva luni pe an,
pe aceastã coastã se poate ajunge pe mare.
Antarctica este aici mai frumoasã ca oriunde altundeva.
Însã chiar ºi în plinã varã, numai 2% din suprafaþa continentului
se elibereazã de sub gheþuri
ºi cea ma mare parte a acestei suprafeþe se aflã aici.
Nici un animal marin nu va ajunge însã pe aceste pante stâncoase
înainte ca marea de gheaþã sã se desfacã.
Pinguinii gentoo se numãrã printre primii care reuºesc.
Ei au nevoie de stânci goale pentru a-ºi face cuiburile,
însã chiar ºi acum aºa ceva se gãseºte aici cu greu,
astfel cã vor fi nevoiþi sã facã ascensiuni dificile în acest sens.
Aceºti pinguini se duc sã îi elibereze de îndatoriri
pe partenerii lor care, de trei zile, au grijã de ouã.
Ouãle au fost depuse în luna noiembrie,
aproape o lunã mai târziu faþã de pinguinii gentoo din South Georgia.
Aici nu existã nici un fel de sol
din care sã poatã fi confecþionate cuiburile,
ºi vegetaþia este prea puþinã.
Poate doar vreo douã pietricele...
Dar chiar ºi pietrele sunt o marfã rarã aici
ºi e posibilil sã fie nevoie sã împrumuþi câteva de la vecini.
Nimãnui nu îi place sã-ºi vadã cuibul dispãrându-i de sub picioare.
Când însã eºti nãpãdit de hoþi din toate pãrþile,
nu prea mai ai ce face.
Dupã cinci sãptãmâni de clocit, puii încep sã iasã din ouã.
Spre deosebire de cazul pinguinilor macaroni,
la pinguinii gentoo ies din ou ambii pui.
Timp de trei sãptãmâni, adulþii au grijã de pui ºi îi apãrã de frig.
Pornesc cu rândul în cãutare hranei pentru pui, peºt mici ºi crustacei.
Însã eforturile fãcute sunt uriaºe,
cãci trebuie traversatã de fiecare datã acea pantã înzãpezitã,
iar pinguinii nu au fost "proiectaþi" pentru schi.
Pe mãsurã ce primãvara înainteazã,
o porþiune tot mai mare din peninsulã se elibereazã de gheþuri,
iar de-a lungul coastelor apar balenele cu cocoaºã,
în cãutare crustaceilor.
Pe mãsurã ce se dezintegreazã, marea de gheaþã alcãtuieºte
un soi de supã în care plutesc diverse blocuri de gheaþã.
Aceasta este zona sloiurilor. Balenele nu merg mai departe.
La margine, gheaþa e uºor de strãbãtut.
Dar, pe mãsurã ce înaintezi spre sud,
sloiurile sunt mai mari ºi mai compacte.
Doar cele mai puternice spãrgãtoare de gheaþã îºi pot croi drum
prin bariera de gheaþã ce înconjoarã continentul.
În unele locuri, atinge 320 km lãþime.
Aici, în mod surprinzãtor, se gãseºte specia cu cei mai numeroºi membri,
în afara omului.
Focile mâncãtoare de crab.
Pânã la 30 milioane de exemplare trãiesc în jurul continentului,
în aceastã lume intermediarã alcãtuitã din gheþuri ºi apã.
Aici se odihnesc ºi aici îºi aduc pe lume puii.
Nu ajung niciodatã pe uscat.
În ciuda numelor lor, aceste foci se hrãnesc cu crustacei.
Filtreazã apa mãrii printre dinþii care se întrepãtrund
ºi consumã circa 20 kilograme de crustacei pe zi.
Mai departe spre sud, dincolo de sloiuri,
rãmân totuºi kilometri întregi din gheþurile iernii,
care încã nu s-au spart.
Foarte puþine animale pot trece de aceste sloiuri
pentru a ajunge la uscat. Dar iatã cã existã unul care poate.
Pinguinul de Adelie.
Aceºtia se înmulþesc mai la sud decât orice altã specie de pinguini.
Ei nu pot aºtepta sã se topeascã gheata ºi trebuie sã meargã.
Sunt ani în care mãrºãluiesc peste 100 km
pentru a ajunge la locurile tradiþionale de împerechere.
Vara antarcticã este foarte scurtã.
Trebuie sã se grãbeascã.
Cãlãtoria lor este remarcabilã, însã existã o specie
care cãlãtoreºte pe distanþe ºi mai mari.
Petrelii-de-zãpadã sunt mai mici decât porumbeii,
totuºi zboarã pe deasupra gheþurilor care nu se topesc niciodatã
ºi urcã la peste 3000 m altitudine,
pornind spre marea calotã de gheaþã a Antarcticii.
Aici, pe o porþiune mai mare decât Australia,
gheaþa are o grosime de câþiva kilometri.
Acoperã complet lanþurile muntoase.
Numai cele mai înalte piscuri se proiecteazã prin ea,
cunoscute sub numele de nunatak-uri.
Aceste câteva petice de rocã goalã, izolatã într-o mare de gheaþã,
sunt la fel de preþioase ca ºi o oazã în deºert.
Numa 2% din acest continent nu este acoperit de gheþuri
ºi aproape toate aceste porþiuni se aflã în zona de coastã.
Dar petrelii-de-zãpadã, la fel ca aproape toate pãsãrile antarctice,
nu îºi pot depune ouãle pe gheaþã
ºi sunt gata sã zboare pe distanþe foarte mari
pentru a gãsi porþiuni de stâncã goalã.
Unul dintre cuiburile lor a fost descoperit
pe un asemenea nunatak, la 230 km distanþã de coastã.
Petrelii-de-zãpadã aduc viaþa aici,
în partea cea mai lipsitã de viaþã a planetei noastre.
Ei se înmulþesc mai la sud decât orice altã specie de pasãre.
Trebuie sã aºtepte ca muchiile pe care îºi pot face cuiburile
sã se elibereze de sub stratul gros de zãpadã.
Chiar ºi în toiul verii, temperatura nu urcã peste -30°C.
Nu existã apã care sã nu fie îngheþatã
ºi, pentru a-ºi face toaleta, trebuie sã facã baie în zãpadã.
Imediat ce vânturile împrãºtie zãpada de pe pantele mai înalte,
petrelii-de-zãpadã le iau în stãpânire.
Dar chiar ºi atunci le mai rãmân încã multe de fãcut.
Uneori, sunt nevoiþi sã sape pânã la un metru sub zãpadã
pentru a ajunge într-o crevasã
sau pentru a-ºi construi un cuib care sã le placã.
În anotimpul urmãtor, ei vor trebui sã parcurgã
peste 320 km înapoi, cãtre largul oceanului,
în repetate rânduri, pentru a le aduce puilor hrana.
O datã cu sosirea lor însã,
se poate spune cã primãvara a început în sudul îndepãrtat.
În episodul urmãtor, când gheþurile se vor retrage pânã la nivelul minim,
vom urmãri cursa pentru împerechere,
când toate speciile sãlbatice vor profita de scurta varã antarcticã.