VIAÞA ÎN CONGELATOR
Mã aflu în centrul marelu continent alb, Antarctica.
Polul Sud se aflã cam la 800 m distanþã.
Pe o razã de 1600 km nu existã decât gheþuri.
Iar în centrul acestui continent,
care este de 1,5 ori mai mare decât SUA ºi mai mare decât Europa,
pe durata întregului an locuiesc cel mult 800 persoane.
Este cel mai rece ºi mai izolat loc de pe Pãmânt,
cel mai ostil vieþii,
totuºi într-una sau douã regiuni este uluitor de bogat în specii.
Pinguinii se adunã aici cu milioanele
ºi îndurã temperaturi de -70o C ºi vânturi de peste 190 km/h.
Alte pãsãri zboarã pânã în inima continentului,
chiar dacã trebuie sã sape în zãpadã pentru a-ºi face cuibul.
Iar aici se aflã "creºa" unde cresc peste jumãtate din focile lumii.
Antarctica se aflã la mare distanþã de orice alt continent,
înconjuratã de marele ocean din sud
º învãluitã într-o pãturã de gheaþã atât de uriaºã încât conþine
peste trei sferturi din provizia de apã dulce a lumii.
Toate formele de viaþã din Antarctica sunt dominate de gheþuri.
Cu excepþia a 2% din continent, totul este acoperit de gheþuri.
Albeaþa lor orbitoare reflectã
puþina cãldurã emisã de razele slabe ale soarelui
iar zãpada, atunci când se aºterne, rãmâne permanent îngheþatã.
Ca urmare, în prezent, dupã acumulãri de milioane de ani,
s-a format aici o uriaºã calotã glaciarã.
Gheaþa de sub picioarele mele are aproape 5000 m grosime.
Sub aceastã calotã se aflã lanþuri muntoase la fel de înalte ca ºi Alpii.
Numa vârfurile lor se proiecteazã prin gheaþã.
Râuri de gheaþã se revarsã din aceastã calotã glaciarã,
alcãtuind gheþari maiestuoºi,
care alunecã lent spre marginea continentului, spre mare.
Când trec de vârful unui astfel de gheþar,
începi sã apreciezi puterea uriaºã a maºinii gheþurilor Antarcticii.
Gheata de aici atinge 30 m înãlþime deasupra mea,
iar partea din faþã a gheþarului mãsoarã aproximativ 3 km lungime.
Însã acesta este un gheþar mic.
Cel mai mare ghetar din Antarctica ºi din lume
este gheþarul Lambert, cu o lungime de 40 km.
Nu e un loc unde sã vã doriþi sã zãboviþi prea mult,
cãci gheþarul se deplaseazã înainte cu aproximativ 1 km pe an,
iar partea din faÃ¾Ã£ se fÃ£rÃ¢miÃ¾eazÃ£ Ã®n permanenÃ¾Ã£, formÃ¢nd aisberguri.
DacÃ£ un aisberg s-ar desprinde acum,
valul produs ar putea rãsturna cu uºurinþã o micã ambarcaþiune.
Aceste fragmente de gheaþã se dezintegreazã practic,
dar când din gheþar se desprinde o porþiune ceva ma mare,
aceasta pluteºte sub formã unui aisberg.
La început, aceste bucãþi au forma unor lespezi de gheaþã,
dar vânturile ºi valurile, precum ºi curenþii subacvatici,
le sculpteazã încet, dându-le cele mai minunate forme.
Un aisberg de mare dimensiuni poate supravieþui pânã la 10 ani
înainte de a se topi integral.
Numa aproximativ a cincea parte dintr-un aisberg
este vizibilã la suprafaþa apei, restul fiind ascuns în apã.
ªuvoaie de bule minuscule, eliberate din aisbergul care se topeºte,
sapã ºãnþulete în flancurile acoperite de ape ale acestuia.
Oricât de uriaºe ar fi, aisbergurile sunt mereu în miºcare.
Când vine însã iarna, apa din jurul lor îngheaþã,
blocându-i într-o strânsoare solidã.
În timpul iernii, tot mai multã apã îngheaþã,
iar zona solidã se întinde în jurul continentulu, precum o fustã uriaºã,
astfel încât acesta ajunge sã îºi dubleze dimensiunile.
Când porþiunea de gheaþã atinge întinderea maximã,
trebuie sã mergi sute de kilometri dincolo de marginea continentului
pentru a ajunge la apã.
Procesul anual de formare a aceste mãri de gheaþã
este cea ma mare schimbare sezonierã care se produce pe glob
ºi dominã complet ciclul de viaþã al animalelor din Antarctica.
Practic, toate acestea depind direct de mare ca sursã de hranã,
deci accesul liber la apã 12 luni pe an
este esenþial pentru supravieþuire.
Vara, când marea de gheaþã se topeºte,
animalele pot ajunge la insuliþele care au fost cuprinse de gheþuri
ºi, în final, chiar la continentul propriu-zis.
Însã când gheaþa se formeazã la loc, trebuie sã se retragã spre nord.
Acum, iarna, când marea de gheaþã atinge dimensiunile maxime,
marea este locul în care trebuie sã cãutãm forme de viaþã.
Oceanul este extrem de bogat în surse de hranã.
Milioane de pinguini ºi foci, mii de balene se hrãnesc aici.
Majoritatea acestor specii se bizuie pe o singurã sursã de hranã,
krill, o specie de crustace.
Krill-ul este un mic animal asemãnãtor cu crevetele,
cu o lungime de aproximativ 6 cm.
Iarna, aria lor de rãspândire este foarte mare,
în special sub gheþuri, dar vara se adunã în colonii mari,
care pot numãra pânã la un miliard de indivizi.
Acestea sunt cele mai numeroase animale de pe glob.
Greutatea lor totalã o depãºeºte cu mult pe cea a populaþiei umane.
Balena cu cocoaºã.
În timpul lunilor scurte de varã, balenele se ospãteazã cu krill.
Când crustaceii se ridicã la suprafaþã,
balenele îi adunã în cantitãþi mari.
Pur ºi simplu, îºi deschid gurile uriaºe, ca niºte peºteri,
ºi îi adunã.
Adesea, balenele lucreazã în echipã,
la fel cum procedeazã ºi bãrcile de pescuit.
Când crustacei sunt mai dispersaþi,
balenele trebuie sã se scufunde la adâncimi mai mari.
Dupã o vreme, ºiraguri de bule apar la suprafaþã.
Treptat, bulele formeazã un anumit tipar,
care ia forma une spirale rotite cãtre interior.
Apoi, brusc, în centrul acesteia apar balenele.
Perechi de balene se scufundã de mai multe ori.
Când ating adâncimea maximã, încep sã elibereze bule de aer
ºi continuã sã facã acest lucru pe mãsurã ce se ridicã spre suprafaþã,
învârtindu-se una în jurul celeilalte.
Aceste adevãrate pânze de bule se ridicã prin apã,
creând la suprafaþã un cerc.
Sub apã, aceste pânze de bule
împing crustaceii spre centrul spiralei,
apoi balenele se ridicã prin aceeaºi zonã,
cu maxilarele întredeschise.
Balenele cu cocoaºã care viziteazã Antarctica
se hrãnesc numai pe durata scurtei veri din sud,
acumulând rezerve pentru iarna pe care o vor petrece
în apele din nord, mai puþin productive.
Astfel, orã dupã orã, pe parcursul lungii zile antarctice,
aceste fãpturi de 40 tone desfãºoarã un balet subacvatic
splendid sincronizat ºi extrem de eficient.
ªi alte animale beneficiazã de aceastã "industrie" a balenelor.
Pãsãrile de mare plonjeazã pe urmele acestora.
Pe mãsurã ce balenele împing crustaceii mai aproape de suprafaþã,
aceºtia intrã în raza de acþiune a pãsãrilor
care nu sunt deosebit de experte în scufundãri.
Pasãrea-furtun, o specie cam de dimensiunile unui porumbel,
se poate scufunda numai la adâncimi de un metru sau doi.
Însã e suficient pentru a primi ºi ea o porþie...
360 milioane de pãsãri colindã în permanenþã oceanul de sud
în cãutarea hranei.
Se duc pe tãrm numai pentru a-ºi depune ouãle.
Cea ma mare parte a vieþii ºi-o petrec în zbor, departe, în larg.
Oceanul este foarte bogat în elemente hrãnitoare ºi foarte dur.
Vijelii puternice îl ridicã în valuri uriaºe.
Cum existã atât de puþine insule care sã le întrerupã ºi sã le spargã,
aceste valuri ajung la dimensiuni uriaºe,
unele dintre cele mai mari din toate oceanele lumii.
Pãsãrile, dispersate pe vasta suprafaþã a oceanului,
se confruntã cu uriaºa problemã a gãsirii hranei,
care nu este în nici un caz uniform rãspânditã în ocean.
Elementele nutritive se gãsesc numai în anumite zone,
deci ºi aceºti crustacei, krill, care se hrãnesc cu aceste elemente,
se gãsesc doar în anumite porþiuni.
O datã însã ce pãsãrile gãsesc o colonie,
se declanºeazã o adevãratã frenezie.
De obicei, krill-ul stã peste zi la mari adâncimi
ºi iese la suprafaþa apei numai noaptea.
Uneori însã, o colonie se poate ridica ºi în timpul zilei,
ceea ce e o ºansã uriaºã pentru pãsãri.
Majoritatea pãsãrilor întâmpinã însã mari probleme în a ajunge la krill.
Singura excepþie o constituie pinguinii.
Albatroºii, de pildã albatrosul cu moþ negru,
al cãrui regim include krill în proporþie de 40%,
se poate scufunda cel mult câþiva metri.
ªi focile cu blanã se hrãnesc în largul oceanului,
însã ele se pot scufunda
pânã la adâncimi de sute de metri sau chiar mai mult.
Faptul cã aceºti crustacei se gãsesc doar în porþiun izolate
obligã speciile care se hrãnesc cu ei
sã îºi petreacã mult timp încercând sã-i localizeze.
Un albatros zboarã sute, poate chiar mii de kilometri
într-o singurã expediþie de explorare.
În largul oceanului, pãsãrile nu pot face mofturi la mâncare.
Trebuie sã se mulþumeascã efectiv cu ce gãsesc.
Aproape toate ajung, la un moment dat, sã se hrãneascã ºi cu cadavre.
Aceste pãsãri au gãsit rãmãºiþele unei mici balene.
Sunt doar "firimiturile" lãsate în urmã de balenele ucigaºe.
Uriaºele pãsãri-ale-furtunii, vulturii Antarcticii,
ajung în curând sã domine acest ospãþ.
Cea ma mare dintre aceste pãsãri care se hrãnesc cu cadavre
este albatrosul cãlãtor.
Are o anvergurã a aripilor de peste 3 metri
ºi poate parcurge distanþe mai mari decât oricare alte specii.
Pentru a zbura, se foloseºte de curentul ascendent creat de valuri
ºi numai în aceste ape bântuite de furtuni
poate gãsi din belºug aceºti curenþi.
Pe toatã durata iernii, albatrosul cãlãtor rãmâne în sud,
pentru cã, deºi continentul este prins între gheþuri,
existã câteva insuliþe în larg care scapã de strânsoarea gheþii,
oferindu-le albatroºilor locuri bune pentru clãdit cuiburi.
3000 de perechi de albatroºi cãlãtori îºi fac cuibul pe o insuliþã
aici, în South Georgia.
Un albatros cãlãtor adult poate parcurge 8000 km,
ajungând uneori pânã în Brazilia ºi înapoi,
pentru a le aduce calmari puilor sãi.
Acest pui uriaº cântãreºte 10 kg,
la fel de mult ca o lebãdã adultã.
Este cel ma mare pui al unei specii de pãsãri marine.
Deºi mai are câteva luni pânã la primul sãu zbor,
a atins acum greutatea maximã.
De fapt, are o greutate mai mare chiar...
decât a unui adult.
Zãpezile de primãvarã au început sã se topeascã
ºi puiul a trecut deja peste cele ma grele zile ale iernii.
A ieºit din ou în luna martie ºi a stat aici, în cuib,
fãrã nici un fel de adãpost, opt luni,
timp în care temperaturile au coborât pânã la -10°C,
iar asupra sa s-au abãtut furtuni cumplite.
Este atât de mare, încât nu ar putea atinge aceastã dimensiune uriaºã
în sezonul atât de scurt al verii.
Pãrinþii lui vin ºi îl hrãnesc o datã la trei-patru zile,
timp de zece luni.
Pentru a reuºi acest lucru, ei trebuie sã ajungã în larg.
Existã o singurã altã specie care îºi creºte puiul pe durata unui an,
în aceste insuliþe din afara continentului: Pinguinul imperial.
ªi ei trebuie sã ajungã permanent în larg
pentru a le aduce hranã puilor.
Pe toatã durata iernii, adulþii vin ºi pleacã din colonie.
În Antarctica trãiesc douã milioane de pinguini imperiali.
Numai în aceastã colonie trãiesc 600000 exemplare.
Aceºti pui sunt atât de curioºi încât este suficient
sã te aºezi la înãlþimea lor ca sã se adune imediat în jurul tãu,
încercând sã descopere ce fel de fãpturã eºti.
Au ieºit din ou vara trecutã ºi, la fel ca puii de albatros,
abia acum se apropie de sfârºitul primei ierni din viaþa lor.
În aceastã perioadã, pãrinþii au ieºit în larg sã le cautã hranã,
dar fiecare pui a fost hrãnit numai o datã la trei sãptãmâni.
Lãsaþi singuri atât de multã vreme,
puii s-au adunat, formând "creºe" imense.
Aceasta conþine aproximativ 50000 de pui.
Poate credeþi cã, într-o mulþime atât de uriaºã,
un pãrinte care se întoarce cu hrana nu-ºi mai gãseºte puiul.
Nici vorbã!
Adevãrul este cã adultul ºi puiul îºi recunosc reciproc vocea.
Adultul care se întoarce poate petrece câteva ore
cãutându-ºi puiul prin mulþime, pentru cã puii tind sã colinde mult.
Puiul rãspunde la chemarea pãrintelui, iar acesta, la fluieratul puiului.
În final, cei doi se întâlnesc.
În loc sã înceapã însã sã îºi hrãneascã imediat puiul,
adultul îl conduce prin colonie, ca ºi cum ar testa legãtura dintre ei.
În final, ca rãspuns la chemãrile tânguitoare ale puiului,
pãrintele regurgiteazã o masã alcãtuitã din calmari.
Un pui de pinguin are nevoie de cel puþin 12 luni ca sã creascã,
ceea ce înseamnã cã adulþii nu se pot înmulþi în fiecare an.
În cel mai bun caz, vor creºte doi pui în trei ani.
Din acest motiv, ciclul de înmulþire al une perechi
se defazeazã faþã de trecerea anotimpurilor.
Astfel, acum, la sfârºitul iernii, existã ºi pui mari, ºi pui mici,
ºi adulþi în diferite faze ale ciclului de înmulþire.
Unii sunt în perioada de dinaintea împerecherii,
înainte sã iasã pe mare ºi sã se îngraºe pentru curtare.
Alþii sunt deja în faza de curtare,
defileazã înainte ºi înapoi cu mersul specializat, ritualic.
De obicei, masculul este cel care dã tonul.
Dacã femela este suficient de impresionatã,
perechea îºi pecetluieºte "relaþia" cu un duet vocal.
Coloniile de pinguini imperiali sunt foarte aglomerate.
În fiecare dimineaþã, aproximativ la ora ºase,
adulþii pleacã de lângã pui, traverseazã gheþarul
ºi pornesc cãtre ocean.
Le place sã facã o baie matinalã, pentru a se curãþa
de noroiul mirositor al coloniei aglomerate.
Timp de aproximativ o orã, ei se spalã în ocean.
Aceºti pinguini par sã ducã o viaþã destul de uºoarã.
Înconjuraþi de un ocean încãrcat de hranã,
au acces tot anul la plajele pentru creºterea puilor.
Sunt una dintre puþinele specii antarctice
independente de factorul ce guverneazã restul vieþii aici:
Avansarea ºi retragerea calotei glaciare.
Pinguinul imperial ºi albatrosul trãiesc doar la frontiera Antarcticii.
Nu se apropie niciodatã de Pol atât de mult
încât sã depãºeascã marginea mãrii de gheaþã.
În episodul viitor însã, noi vom face exact acest lucru.
Pe mãsurã ce primãvara devine stãpânã aici,
vom porni pe urmele mãrii de gheaþã, care se retrage cãtre continent,
apoi vom urca pe marea calotã de gheaþã pânã în inima Antarcticii,
unde "Viaþa în congelator" se confruntã cu cele mai mari provocãri.