MĂNÂNCĂ! Burlacul Mâncăcios ACUM ȘI CU AROMĂ!
CLASICUL ULEI DE ROBOT
ORA DE HIPNOZĂ ÎN MASĂ
Burlacul Mâncăcios
COMPANIA DE ROBOȚI A LUI MOM
{an8}Spectaculos, nu-i așa?
{an8}Probabil. Ce este?
Am creat o simulare a întregului univers!
{an8}În cazul ăsta, e nașpa.
{an8}Tot uit, profesore. Noi suntem în întregul univers?
{an8}Evident!
{an8}Vești bune, toată lumea! Avem o livrare.
Dar, mai întâi, strigăm prezența!
- Leela? - Prezent.
- Fry? - Prezent.
- Scruffy? - Da.
- Hermes? - Aici.
- Bender? - Mușcă-mă de pixelul meu strălucitor!
- Amy? - Evident.
Și restul.
Ura! Sunt un membru fără nume din grup.
E uimitor, profesore. Cum de l-ai făcut atât de jalnic?
Nu a fost ușor.
Ca să ajung la acest nivel de realism
e nevoie de cantități enorme de putere computațională.
{an8}Simputronul meu folosește mai multă electricitate decât o sută de capcane UV.
{an8}Asta mi-a amintit că a trebuit să deconectez capcana de insecte cu UV.
L-am nimerit!
Țânțarul e încă în viață.
E și un țânțar?
Ascultați, oameni buni!
Astăzi o să livrați acest colet în Italia spațială.
Italia spațială?
{an8}Știu, e un nume jenant de indolent.
{an8}Dar, când creezi un univers întreg de la zero,
{an8}nu poți să inventezi un nume credibil chiar pentru tot.
{an8}Uneori, trebuie să mai zici și „Italia spațială” sau „Planeta-robot”
sau „Doctorul Zoidberg”.
Scandalos!
Italia spațială! Livrezi acel colet, Bender?
Și să urc toate scările astea? Nu, grazie.
O să-l arunc în Fântâna Trevi ca să-mi poarte noroc.
Papa pia, l-a lovit pe papa spațial!
Ești arestat fiindcă l-ai lovit pe Sfinția Sa.
Îți spun, Planet Express este o companie de doi biți.
Mai degrabă de trei!
Deci, dacă tot suntem aici, vrei să vizităm orașul?
Când ești în Roma spațială...
David al lui Michelangelo. Pare atât de real!
Dave, acoperă-te și tu cu o frunză!
Pur și simplu nu înțeleg cum de nu cade!
Stai să te ajut...
Măiculiță, s-au îmbârligat mai ceva ca spaghetele.
Bender, dă-ne puțină intimitate!
Deci, oamenii ăștia din mâncare știu că sunt într-o simulare
sau au impresia că sunt reali?
Sigur că au impresia că sunt reali.
Pentru ei, regulile programului meu sunt legile fizicii lor.
Dar și noi credem că suntem reali.
E posibil să fie și universul nostru o simulare?
Categoric, nu. Nicio șansă.
Însăși această idee este absurdă.
Cum poți fi atât de sigur?
Fiindcă e imposibil din punct de vedere computațional.
De exemplu, fiecare atom din univers este afectat
atunci când se mișcă un obiect cât de mic.
Precum fundul meu?
Da! Haide!
Este un exemplu perfect, Bender, și un twerking destul de decent.
Programul meu nu poate calcula schimbările gravitaționale
dintre fundul lui Bender și restul particulelor,
așa că a trebuit să fac ca informația
să circule înspre exterior cu o viteză constantă.
Precum viteza luminii în universul nostru?
Corect!
E doar o coincidență.
A trebuit să fac și alte compromisuri.
Simularea mea nici măcar nu urmărește unde sunt toate lucrurile.
Accept pariuri! Ghiciți unde e mingea și nu vă pocnesc.
{an8}Ultimii mei cinci dolari pe primul pahar. De fapt, ultimii mei zece dolari.
Încă un exemplu convenabil.
Programul meu indolent nici măcar nu hotărăște în ce pahar e mingea
până nu e observată de cineva.
Până atunci, cumva, e în amândouă.
Deci scurtăturile tale de programare sunt ca mecanica cuantică din lumea noastră?
Exact așa.
Interesant!
Ceea ce încerc să spun este
că universul nostru este și el, probabil, o simulare.
Poftim?
Dar este exact opusul a ceea ce ai spus acum un minut.
Mi s-au prezentat noi dovezi și m-am răzgândit.
Sun un om de știință, nu un...
- Idiot? - ... politician.
Imaginează-ți ce groaznic ar fi să afli
că toată personalitatea ta e simulată, ca a lui Bender.
Cumzulată? Ca a lu' cine?
Vreau să spun că ești făcut din inteligență artificială, Bender.
Precum oamenii din simularea profesorului.
- Artificial? - Da.
De ce a trebuit să-mi spui? Tocmai mi-ai distrus viața!
Viața mea grasă și falsă!
Ești o găleată umblătoare.
Cum poți să spui că nu sunt real?
Dacă mă înțepi, nu sângerez?
Bine, ăsta a fost un exemplu prost.
- Sângerez! - Te dai mare!
Stai liniștit, Bender! Ești la fel de real ca noi toți.
Filozoful Rene Descartes a spus:
„Gândesc, deci exist.” Poți să gândești?
Nu prea cred.
Mă gândesc că nu sunt în stare să gândesc.
Oricum, a fost un univers distractiv,
dar ne așteaptă o factură la electricitate de dimensiuni monumentale.
E timpul să-l închidem.
Dar nu poți să-i deconectezi. E ca și când m-ai deconecta pe mine!
Bună idee! Asta o să economisească și mai multă energie. Dar începem cu ei.
Nu!
S-a blocat ștecherul. Sau poate sunt incredibil de slab.
Asta e o posibilitate.
Fir-ar! O să las simularea să mai funcționeze puțin.
Mersi, profesore!
Bender, cum ai sărit prin aer în tot acest timp?
Nu a fost așa. Am ratat de departe primul salt, așa că am sărit din nou.
Dar nu m-am oprit din strigat nicio secundă.
Simt că exist deja de ceva timp, Leela.
Așa că a sosit timpul să-mi stabilesc un țel în viață.
E o idee minunată. O să tac, să te las să gândești.
Și eu o să pornesc televizorul ca să acopăr zgomotele deranjante.
Asta e! Mi-am găsit țelul în viață!
Eu, Philip J. Fry,
prin prezenta, mă angajez să vizionez toate serialele TV făcute vreodată.
Doamne!
Tipul ăla portocaliu chiar e prost.
Cutiile astea nevinovate poate că sunt artificiale, ca mine,
dar ele nu știu asta.
Merită același respect ca orice altă ființă.
Cu excepția scoicilor. La naiba cu scoicile!
Îți spun că nu sunt decât o adunătură de 1 și 0.
Nu sunt mai în viață decât numărul 10101.
Ea era mătușa mea!
Profesore, cred că Bender are dreptate.
Ba nu!
Până la urmă, și noi suntem o adunătură de atomi, nu?
Dar, cumva, suntem mai mult de atât.
Spre deosebire de scoici.
Profesore, îți cer să faci o promisiune solemnă.
- Acum, cu picioarele. - Lasă picioarele!
Bine, fie!
De ce suntem într-un club de striptease?
Fiindcă trebuia să facem asta într-un loc cu însemnătate pentru mine, Bender.
Poftim, dragule!
Păstrează restul, scumpete!
BERE LÖBRAU
Să înceapă ceremonia solemnă!
Profesore, ai creat o lume cu ființe înzestrate cu conștiință,
așa că acum ești responsabil pentru ele.
Vreau să juri că o să faci tot ce îți stă în putere ca să le ții în viață.
Abia dacă fac eforturi să mă țin pe mine în viață.
Profesore!
Și să nu le spui niciodată că nu sunt reali! Niciodată!
Ca să nu treacă prin ce trec eu acum.
Nu fac niciun jurământ.
Am spus să juri!
Prea bine. Jur.
Dar cantitatea de electricitate...
Practic, avem nevoie de propriul generator hidroelectric.
Chiar nu cred că e vreo posibilitate...
Savurați Slurm
Evrika!
După cum știți cu toții, cele mai bune idei îmi vin pe toaletă.
Știm! Nu ne mai spune asta!
Nici măcar nu aveam nevoie.
Pur și simplu stăteam aici într-o duminică după-amiază,
când, deodată, m-a lovit.
O nouă sursă de electricitate!
Nu vrei să ne povestești în altă cameră?
Nu.
Conform acestor hărți vechi pe care le folosesc în loc de hârtie igienică,
rețeaua de canalizare din Noul New York trece direct pe sub Planet Express.
Pur și simplu găurim țeava, montăm această turbină în șuvoi
și voilà! Energie gratuită și curată!
Curată?
Vai, nu.
TITANIC DE USCAT
Orașul canalizării - Iadul robiților Capăt de linie de autobuz
Ne apropiem de țeava principală.
Vă puteți imagina cât de multă apă reziduală trece pe acolo?
Da!
Contact în patru, trei, numărul doi!
Să vorbim foarte rar despre asta!
Ar trebui să genereze suficientă energie ca să mențină simularea activă.
Și la o rezoluție substanțial mai ridicată.
Hai să vedem ce fac băieții mei!
Vești bune, toată lumea!
Avem o livrare pentru Regele Spațiului.
Ce drăguți sunt! Acum îmi sunt dragi.
Ești mulțumit, Bender? Ți-am salvat micii prieteni.
Sigur am făcut asta.
În altă ordine de idei, am făcut o descoperire imensă!
Ce anume, profesore?
Nu, el.
Ce anume, profesore?
După multe nopți nedormite
și un număr egal de zile pline de somn glorios,
am terminat cea mai mare realizare a mea.
O simulare a întregului nostru univers.
Vești bune, toată lumea! Avem o livrare către Italia spațială.
Super!
Sfântă cizmă a Italiei spațiale! O simulare...
... într-o simulare? Unde se termină toate astea?
Sper că acolo. Deja mă doare capul.
Profesore, dacă poți face un întreg univers simulat,
nu e posibil ca propriul nostru univers să fie o simulare?
Categoric, nu! Zici că ești un boboc fumat.
Dacă legile fizicii noastre sunt doar codul generat de computerul
unui profesor mare și genial care face pe Dumnezeu?
Ai nimerit-o!
Mecanica cuantică este destul de ridicolă.
Dar e în zadar.
Chiar dacă trăim o simulare, nu avem cum să știm.
Da?
Nimic. Doar aveam niște muci în gât.
Posibil să fie niște muci simulați.
Ce-i asta? S-a supraîncărcat rețeaua?
Simularea mea consumă foarte multă energie, dintr-un anumit motiv.
Se pare că s-au ciocnit două găuri negre.
Vă imaginați cât de complexe sunt calculele?
Simputron face față cu greu solicitării.
Dumnezeule! Poate există un mod de a afla dacă trăim într-o simulare.
Mă îndoiesc.
Mă îndoiesc de două ori.
Dacă universul nostru e o simulare,
înseamnă că e întreținut de un fel de computer, nu?
Până acum, te-am înțeles. De fapt, nu am înțeles.
E vorba despre un suc nou?
Să presupunem că facem ceva
imposibil de simulat pentru acel mare computer.
S-ar suprasolicita.
Exact!
Tare! Și apoi?
Nu știu. Probabil că lucrurile ar arăta ciudat, ca niște pixeli.
Nu s-ar mai respecta legile fizicii.
Ca atunci când te joci un joc nou pe o consolă de jocuri slab dotată.
Întocmai!
Pe care mi-a cumpărat-o bunica mea zgârcită.
Unele fenomene sunt atât de complexe,
încât ar fi imposibil de simulat pentru orice computer.
De exemplu, o stea magnetică în colaps gravitațional, sau magnetar.
Dar un așa eveniment s-ar putea să nu se întâmple decât peste milioane de ani.
Dar dacă am provoca intenționat colapsul unui magnetar?
Apoi, putem observa dacă universul dă rateuri.
Desigur!
Și vom ști odată pentru totdeauna dacă trăim într-o simulare.
- Da! - În sfârșit!
Deși nu sunt sigură că vreau să știu răspunsul acestei întrebări.
Nici eu. Îmi place să dorm liniștit știind că sunt real.
Mai încearcă, fraiere!
Haideți să votăm!
Cine vrea să testeze dacă trăim într-o simulare?
- Eu! - Eu!
Și cine preferă să trăiască într-o ignoranță rușinoasă?
- Acela. - Da, acela!
Ați votat pentru două lucruri.
Sincer, vreau să știu dacă nu trăim într-o simulare,
dar nu dacă trăim într-una. Are sens ce zic?
În mod surprinzător, da. Haideți să dăm totul uitării!
Deși acum o să ne întrebăm mereu.
Hai să mergem!
{an8}- Nu e bine. - Nu e bine deloc.
{an8}CEAPĂ DEW
Programul meu pe jumătate rablagit nu o să poată simula
un magnetar în colaps.
N-ar fi trebuit să las treaba pe mâinile acelui indian de gimnaziu.
Dar simulările o să afle că sunt simulări.
Ai jurat într-un club de striptease că nu se va întâmpla asta niciodată!
Din păcate, adevărul va ieși la iveală
când o să vadă că imaginea magnetarului dă rateuri
ca o bilă imensă de foc din Microsoft Word.
Ei bine, dacă oricum o să afle, eu ar trebui să fiu acela care le spune.
Sunt sigurul care înțelege cu adevărat.
În plus, îmi place să transmit vești rele.
De fapt, ar fi posibil.
Din moment ce ești doar un software într-o grămadă unsuroasă de aluminiu,
ți-aș putea extrage programarea,
să o comprim și să o injectez în Benderul simulat.
Îi vei lua locul în universul simulat.
Dar cu el ce se va întâmpla?
Va fi trimis către sub-simulare.
Și acel Bender?
Sunt numai Bender până la capăt.
Bine, mă duc.
Trebuie să te avertizez, Bender, o să fie o călătorie doar dus.
Nu ai cum să te mai întorci.
E în regulă.
Nu vreau să trăiesc într-o lume în care sunt mai puțin real decât restul.
Ăia sunt oamenii mei, în orașul plăsmuit.
În câteva minute,
ar trebui să te restartezi în universul simulat drept Bender simulat.
Sau ai putea să mori.
La revedere, prieteni dragi și colegi de muncă!
La revedere, gresie îmbibată cu zeamă de canalizare!
La revedere, Zoidberg!
Cum o să-mi continui viața fără tine?
Aduc o mătură.
Așteptăm în afara razei de implozie a magnetarului.
O să fim în siguranță la distanța asta. Chiar dacă, Doamne ferește, suntem reali.
Atunci, a sosit vremea să testăm realitatea.
Mi-e frică!
Și mie. Dar, într-un fel, e chiar frumos.
Ar fi fost mai puțin frumos dacă nu era real și noi nu eram reali?
O să aflăm în curând.
Începeți bombardamentul monopolizator!
- Ești bine, amice? - Nu.
Probabil de la o scoică stricată.
Cred că o să mă restartez.
Unde... Unde sunt?
Ești chiar aici, Bender. În afara razei de implozie a magnetarului.
Așa e. În orașul plăsmuit.
Prieteni, am ceva să vă spun,
și va fi cea mai rea veste pe care am avut plăcerea să v-o dau.
Taci, Bender! Suntem pe cale să aflăm dacă trăim într-o simulare.
Da. Despre asta era vorba. Vedeți voi...
Și eu m-am gândit la asta, de fapt. Și vreți să știți ce părere am?
Vreau?
Cred că nu e nicio diferență.
Oricum ar fi, nu putem controla în niciun fel legile universului.
Deci, ce putem face?
Să profităm la maximum.
Nu știu ce urmează să vedem, Leela,
dar te iubesc acum și pentru totdeauna.
Și sentimentul ăsta e real, chiar dacă noi nu suntem.
Prostuțul are dreptate. Simt, deci exist.
Nu contează dacă sunt real?
Nici câtuși de puțin.
Deci, ce voiai să ne spui, robotule?
Doar...
Mulțumesc!
Ce ți-e și cu roboții! Acum, să ne bucurăm de spectacol!
Vai de mine, magnetarul e pe cale să facă implozie.
Cum rezistă Simputron?
Procesorul este suprasolicitat! Ventilatorul de răcire a luat foc!
Scoate ștecherul! Oprește simularea!
Nu! E Bender acolo.
Nu avem de ales.
Clădirea asta o să ia foc,
iar eu am dispozitive pentru apocalipsă ascunse în fiecare cotlon.
Îmi pare rău, amice.
Știu că nu mă poți auzi, dar ne-am străduit.
Cel puțin ai avut ocazia să mori cu demnitate.
Restartare.
Unde... Unde sunt?
Chiar aici, în univers.
A trebuit să vin să-ți spun ceva.
Bender? Cum ai reușit să te întorci?
Nu fi nepoliticos, profesore! Bender vorbea înainte.
Ce voiai să ne spui, robotule?
Știu cum să salvez simularea.
Te rog, e imposibil să...
Evrika!
Am făcut schimbarea sugerată de tine, Bender.
Deși a trebuit să stau mult pe toaletă ca să înțeleg pe deplin.
N-o să mai fie nevoie de atât de multă putere. I-am redus viteza procesorului.
Dar simularea nu va rula mai încet?
Mult mai încet.
Vorbim de un nivel de încetineală normal sau de proporții birocratice?
De un infinit de ori mai încet de atât.
Deci o să fie în comă?
Vai de mine, nu. Nu o să observe nicio diferență.
Dar, cât timp ei trăiesc o secundă de viață,
pentru noi vor trece ani, dacă nu secole.
Atunci, presupun că nu mai putem să-i urmărim.
Urmărește-i cât vrei,
dar o să devină foarte plictisitor.
Nu și pentru ei.
Tare!
Pixeli!
Subtitrarea: Valeriu Cosa