‎DIN EPISOADELE ANTERIOARE
‎- Își mișcă piciorul? ‎- Nu.
‎- Nu-ți poți mișca degetele? ‎- Le simt.
‎Sper să-și recapete simțurile.
‎Nu mă simt obosită din cauza sarcinii, ‎ci din cauza rezidențiatului.
‎Nu sunt o pacientă prea cuminte.
‎Dar nu aș vrea ‎să plătești emoțional sau fizic.
‎Aici nu ai cum să alegi ‎ce ți se întâmplă.
‎Un loc unde nu poți judeca oamenii.
‎Nu e vorba doar de partea medicală. ‎Asta nu înveți la Medicină.
‎Nu există manual cu felul ‎în care trebuie să te comporți cu un om.
‎Nu merită. O să iau o pastilă bună.
‎Deci, indiferent când va veni momentul...
‎o să-mi iau rămas-bun fără probleme.
‎Comparăm noul lui CT...
‎CT-ul arată mai bine. Nenorocitul!
‎Filmul e bun și voiam să-l vedeți.
‎- Da. ‎- Dacă nu vă deranjează.
‎- Repetați, vă rog. ‎- Arată bine.
‎- Bine. De ce ne întoarcem aici? ‎- Îmi place ce văd.
‎- Doamne! ‎- Da.
‎E uimitor să vă am alături în seara asta.
‎Bine. Suntem încântați. Sunt fericit!
‎Ai trecut prin multe. ‎Ești o persoană minunată.
‎Vin acum, Sherese.
‎Ai văzut CT-ul? Cum arată?
‎Merg să o văd pe Agy Pena.
‎E polițista care a acceptat ‎să participe la studiul clinic.
‎Nu e de bine.
‎SALA DE EXAMINARE 3
‎La naiba!
‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎„NAMASANIE”
‎A sosit câștigătorul!
‎- Câștigătorul e aici. ‎- Ai ajuns!
‎E foarte mare trafic.
‎Langer!
‎- Puloverul. ‎- Mitchell.
‎Ce faci, Mitch?
‎- El ne judecă? ‎- Da.
‎Bine, hai s-o facem.
‎Foarte bine.
‎Da!
‎ASTA E
‎O RULOTĂ
‎Câștigătorul ar trebui să fie dr. Langer.
‎Vrem să decurgă cât de natural posibil.
‎Dacă lucrurile nu merg conform planului, ‎trebuie să fim deschiși și să comunicăm,
‎ca să simțim ‎că suntem factori decizionali.
‎Ăsta e planul, da?
‎- Da. ‎- E în ordine.
‎O să jucăm ceva acum. ‎E un joc al stabilirii valorilor.
‎Cu toții aveți câte un teanc de cărți. ‎De exemplu, pe cartea mea scrie:
‎„Îmi port hainele de acasă ‎sau cele de spital.”
‎Eu aleg hainele mele.
‎Trebuie să alegeți scenariul perfect ‎în care să nașteți,‎ ‎indiferent care e el.
‎Naștere la spital.
‎- E mult. ‎- Naștere vaginală. Da.
‎Deci veți alege
‎12 cărți, da?
‎Nu-mi pasă dacă îmi rup membranele. ‎Nici dacă doctorul...
‎- Sunt invers. ‎- Nu voi alăpta exclusiv.
‎- De ce nu? ‎- Revin la muncă în șase săptămâni.
‎Nu uitați că lucrurile nu merg mereu ‎conform planului.
‎- Te descurci grozav. ‎- Dar ai observat...
‎cum m-au scos din calcul?
‎- Ai observat? ‎- E nașterea mea.
‎Tocmai că eu ar trebui să te ghidez.
‎- Tu nu ești... ‎- Cred că am aflat a cui e nașterea.
‎Uneori nu iese deloc cum ai plănuit.
‎Acum facem exact opusul.
‎Vom alege...
‎să păstrăm trei cărți.
‎Asta e cheia pentru mine.
‎Bine.
‎Presupun că e copilul tău...
‎Aveți așadar trei cărți, da?
‎Sunt două cărți neincluse în joc.
‎Cartea mamei sănătoase ‎și a copilului sănătos.
‎Cine ar renunța la ele?
‎- Unde ieșim? ‎- Vreau doar să ajung acasă.
‎Chiar îți faci griji pentru travaliu, ‎scumpo.
‎De ce te îngrijorezi? Nu înțeleg.
‎Nu mi s-a părut că mi-am făcut griji.
‎- Susținere nelimitată în travaliu. ‎- Asta e cel mai important.
‎Nu înțeleg. De ce...
‎Nu înțeleg de ce crezi ‎că nu am nevoie de susținere nelimitată.
‎- Dacă mama ta n-ar fi asistentă. ‎- Știe toate pozițiile?
‎- Nu știu. ‎- Știe toate pozițiile.
‎- Mă gândeam la asta azi. ‎- Știe toate pozițiile.
‎Doamne!
‎BINE AI REVENIT!
‎- Toată a venit să te vadă. ‎- Ce drăguți sunteți!
‎Te iubesc, frate.
‎- Arăți bine. ‎- M-am întors.
‎Arăți al naibii de bine!
‎Când am ieșit din operație, ‎îmi amintesc...
‎că nu m-am uitat în oglindă ‎vreo patru zile.
‎La un moment dat, ‎te obișnuiești și îți spui:
‎„Ei bine, așa arăt acum.”
‎Mi-a prins bine să mă gândesc ‎că mă voi întoarce la muncă.
‎Nu am luat-o ca pe o povară.
‎Dr. Levine!
‎Întoarcerea la serviciu ‎înseamnă revenirea la viață.
‎Sau revenirea la normalitate. ‎Întoarcerea într-un loc sigur.
‎Uite-o!
‎- Atenție la gât! ‎- Știu, îmi pare rău. Cum te simți?
‎- Am terminat cu radiațiile vineri. ‎- Așa.
‎Au spus că următoarele două săptămâni ‎vor fi mai grele.
‎Apoi voi începe să-mi revin.
‎E bine să fii de partea asta a biroului,
‎nu dincolo.
‎Mă bucur să te văd de partea asta.
‎Doamne!
‎Ce mai faci, David?
‎- E ziua cea mare, da? ‎- Da.
‎- Sunteți pregătiți? ‎- Da.
‎Am discutat destul de mult ‎despre riscuri.
‎Nu sunt lucruri ușor de prezis.
‎Vrem să te ținem trează ‎pentru a limita riscurile.
‎Am încredere că o vom scoate ‎și că-ți va fi mai bine.
‎Știu că te gândești de mult la asta.
‎Dacă e să te faci doctor, ‎trebuie să ți-o scoatem din cap.
‎- De acord? ‎- Da.
‎Ești curajoasă. Fiica mea face Medicina.
‎E exact ca tine. Îmi amintești de ea.
‎Aceeași vârstă?
‎Da, are 16 ani.
‎Fata aceasta s-a lovit la cap ‎jucând fotbal.
‎I-am făcut CT-ul și am găsit
‎o malformație cavernoasă izolată.
‎E relativ benignă, ‎dar o vom trata ca pe copilul nostru.
‎Puteți coborî cu ea. Bine?
‎Când ai un pacient ‎fără asigurare completă,
‎poate fi foarte greu să fie aprobată.
‎În acest caz,
‎asigurarea ei nu acoperea operația ‎pentru că nu era o urgență.
‎Așa că, în final,
‎în haosul clarificării situației,
‎am stabilit că eu nu voi fi plătit,
‎ceea ce nu e o problemă pentru mine.
‎- E în ordine? ‎- Da.
‎Avem în față o ființă umană.
‎Asta e tot.
‎Umanitatea și empatia trebuie să ne ajute
‎să luăm o decizie.
‎Mulțumesc.
‎În cele din urmă, ‎umanitatea și familia
‎mă fac să vin zilnic la muncă.
‎Cu toții avem sentimente.
‎Unele sunt de dezamăgire, ‎mai ales după pierderea unui pacient.
‎Am avut niște weekenduri grele.
‎- Din cauza lui Agy. ‎- Da.
‎Simt foarte multă vinovăție.
‎- De ce te simți vinovată? ‎- Nu știu.
‎Chiar și când își ia Avastinul, e aici.
‎Eu am simțit mai multă tristețe ‎decât vinovăție.
‎Pauza e foarte lungă.
‎Două luni de zile experimentale.
‎Știu că te ocupi de studiile clinice,
‎dar avem o obligație. ‎Asta ne face să mergem mai departe.
‎Cred că da.
‎Știu, e devastator.
‎Fac asta de multă vreme, ‎dar cazul acesta mă afectează.
‎O parte din mine vrea să spună...
‎„Du-te și stai pe malul mării.
‎Fă tot ce ți-ai dorit.” ‎Dar speranța asta...
‎nu mă ajută...
‎deloc.
‎Să dau oamenilor speranță.
‎Suntem încă aici...
‎după ce pacienții s-au dus.
‎- Da. ‎- Și păstrăm lista
‎cu pacienții care nu mai sunt printre noi.
‎- E greu de dus. ‎- Așa e.
‎Fac asta de aproape 17 ani.
‎M-au anunțat în weekend că a murit
‎și am strigat: „Băga-mi-aș!”
‎M-au întrebat copiii ce am pățit.
‎Am făcut asta de vreo cinci ori ‎de-a lungul carierei,
‎când m-a surprins faptul ‎că a murit un pacient.
‎- A fost șocant pentru toți. ‎- Nu m-am așteptat.
‎E foarte ușor...
‎să te lași descurajat, știi?
‎Și să fii demoralizat și...
‎să depui armele.
‎Salut!
‎Ce e?
‎- Nu știu. Ce e cu tine? ‎- Operezi vineri cu mine?
‎- Vineri? ‎- Da.
‎- Ce facem? ‎- O decompresie cervicală.
‎- Aș prefera să te am alături. ‎- Bine.
‎Mă simt bine când operez.
‎Nu am prea multă...
‎rezistență noaptea, ‎dar vin, îmi fac operațiile,
‎dar nu pot opera până seara la 10.
‎Câtă vreme ești aici și te simți bine, ‎să-i dăm drumul.
‎Dacă volumul e mai mic, nu-mi pasă.
‎Câtă vreme poți să faci asta ‎în următorii ani, e în ordine.
‎- Dacă voi mai fi aici. ‎- Vei fi aici.
‎Haide!
‎Pe mine mă interesează să îți fie bine.
‎- Vreau să mă asigur... ‎- Nici n-am simțit altceva.
‎Ne dorim să facem tot posibilul ‎să te susținem,
‎încercăm să fim receptivi la factorii ‎de stres despre care nu vrei să vorbești.
‎Știu ce înseamnă o rată de succes de 70%. ‎Înseamnă 30% eșec.
‎Nu știu exact unde mă încadrez. ‎Chiar nu știu.
‎Ai vorbit cu un terapeut?
‎- Vrei? ‎- Toți îmi spun asta.
‎Ar trebui.
‎Cunosc un tip la care am fost.
‎Bine. M-am întors.
‎Christy.
‎- Ce te doare? ‎- Capul.
‎Capul? Spune că o doare puțin capul.
‎- Întreab-o unde. ‎- Poți să-mi spui unde?
‎În dreapta.
‎- În dreapta? ‎- Da.
‎Bine. Poate fi unul dintre șuruburi.
‎Pe o scară de la unul la zece,
‎unu fiind cea mai slabă, iar zece, ‎cea mai mare durere a vieții tale,
‎ce anume simți acum?
‎- Opt. ‎- Opt?
‎- Bine. ‎- Nu e bine.
‎- Durerea ei e la opt. ‎- Zece.
‎- Doare? ‎- Da.
‎Bine. Îmi pare rău.
‎Plânge?
‎- Da, plânge mult. ‎- Nu e bine.
‎- Cred că are mari... ‎- Dureri.
‎Sărbătorile îmi dau ocazia să iau o pauză.
‎Mi se pare extraordinar ‎să știu că am muncit din greu
‎pentru binele pacienților, ‎dar sunt întotdeauna unii pacienți
‎în cazul cărora ne spunem ‎„ar fi trebuit” sau „am făcut” sau...
‎- În salonul 1? ‎- Da.
‎Bună, Phyllis!
‎Bună!
‎Cum sunteți?
‎- Ea e bine, dar nu știu... ‎- Bun.
‎Îți simți partea stângă mai slăbită ‎sau stabilă?
‎Ar trebui să te pocnesc ca să aflu.
‎Bun. Dar se pare că folosești un baston.
‎Merg cu bastonul, merg fără baston.
‎Întoarce-te. Arăți destul de bine.
‎Rămâi așa.
‎Strânge-mă de mână. Nu-mi face rău.
‎Bine.
‎Amintește-ți că avea legătură ‎cu lobul frontal drept.
‎- Care are funcții de control. ‎- Bine.
‎Lobul frontal e unul dintre cei mai mari.
‎Albul pe care-l vezi aici ‎sunt schimbările date de radiații.
‎Chiar dacă ținta noastră e aici,
‎radiațiile au dat aceste inflamații...
‎Faptul că văd această inflamație ‎și lipsa slăbiciunii și a paraliziei,
‎printre altele... mă face să fiu optimism.
‎Asta a început încă înainte de Avastin.
‎Eu cred ‎că Avastinul a diminuat tumoarea.
‎Lobii frontali au doar rolul ‎de a ne opri să facem alte lucruri.
‎Acestă lipsă de inhibiție ‎face ca funcția motrică...
‎Am fost mereu lipsită de inhibiții.
‎De aceea ai spus ‎că vrei să-l ucizi pe Saul.
‎BARBARA - PRIETENĂ DE FAMILIE
‎Fără glumă. Nu...
‎Nu vreau s-o iau în glumă, ‎dar dacă a spus lucruri nepotrivite,
‎- ...dacă a făcut lucruri ciudate... ‎- Eram o maniacă.
‎Unele au fost cauzate de steroizi, ‎dar acesta...
‎Lobul frontal te-a făcut ‎să fii dezinhibată.
‎Poate fi înfricoșător. ‎Din fericire, lobul frontal stâng e intact
‎și inhibă multe lucruri. ‎E și emisfera dominantă.
‎Deci trebuie să ai grijă.
‎Îți vom face un CT curând...
‎Depinde de ce ne permite asigurarea ta.
‎- Am mai făcut în septembrie. ‎- Câte cancere trebuie să ai
‎- ...înainte să te aprobe? ‎- Nimeni nu o va refuza pe Sherese.
‎Eu cred că îi e mai bine.
‎Carol Jacob și Carol Kaman au spus-o.
‎Cred că e mai mult...
‎- E Phyllis. ‎- Asta văd și eu.
‎E Phyllis.
‎- Eu... ‎- Uneori înjur.
‎Înjură. Asta e...
‎Înjurăturile vin de aici, bine?
‎- Nu. Înainte de asta. ‎- Nu!
‎Nu știți.
‎Mulțumesc pentru ajutor.
‎- Mulțumesc mult. ‎- Cu plăcere. Mă bucur că te-am văzut.
‎- Și eu. ‎- Te descurci, da?
‎- Mulțumesc. ‎- O luăm pas cu pas.
‎- Christy! Sunt dr. Langer. ‎- Christy?
‎- Ești trează? ‎- Te rog, deschide ochii. Deschide ochii!
‎Deschide-i larg.
‎Ce tortură!
‎Da, e greu.
‎- Ține ochii deschiși! ‎- Sărmana.
‎- Simte totul. ‎- Da.
‎- E un lucru bun. ‎- E un echilibru.
‎Trebuie să rămână treji, ‎dar le e foarte greu.
‎- Dă-mi... ‎- Christy, sunt dr. Ramada. Cum te simți?
‎E foarte cuminte.
‎Ți-e bine?
‎Te descurci atât de bine!
‎Vorbim puțin despre Cupa Mondială? ‎Te-ai uitat la Cupa Mondială duminică?
‎- Da. ‎- Da? Unde ai văzut meciul?
‎E mult mai bine. Opriți monitorul.
‎- Puțin mai rapid. ‎- Asta e.
‎- E adânc. ‎- Vorbește cu mine.
‎Putem s-o lăsăm jos. Suntem în cortex.
‎- O pun la loc. ‎- Te-ai descurcat atât de bine.
‎Nu pot să operez un copil care plânge.
‎E bine. E mult mai bine.
‎- Uită-te la asta. ‎- Da, e uriaș.
‎E o mare și furioasă...
‎fragă.
‎Asta e.
‎Frumos.
‎- Treaba asta e nasoală uneori, nu? ‎- Da.
‎Puteți anunța familia. ‎Începem să închidem.
‎- Mulțumesc. ‎- Mulțumesc.
‎Am fost foarte tristă săptămâna asta. ‎Nu mi-am atins niciun țel.
‎Ieri mi-am dat seama că va fi a cincea zi ‎la rând când nu voi fi făcut sport.
‎Așa că mi-am zis: ‎„Trebuie să merg pe jos acasă.”
‎Avem nevoie de melodii de Crăciun.
‎- Ce ai zis? ‎- ‎Avem nevoie de melodii de Crăciun.
‎- Se apropie Crăciunul. ‎- Asta nu e de Crăciun?
‎E de Crăciun?
‎- E de Crăciun. ‎- Așa e.
‎- Nu le recunoști. ‎- Pare foarte tristă.
‎Uneori, Crăciunul e trist.
‎Nu!
‎- Ai spus că e trist Crăciunul? ‎- Ce deprimant!
‎- Nu așa voiam să sune. ‎- Doamne!
‎Ce mai faceți, domnule?
‎Mulțumesc.
‎Sărbătorile sunt dureroase ‎în această perioadă a anului.
‎ÎNGRIJIREA VÂRSTNICILOR ‎URGENȚĂ
‎Oamenii ar trebui să fie fericiți ‎și alături de familie și prieteni.
‎Ea prima.
‎Îi place să fie aici.
‎- Doamna mea! ‎- Te doare piciorul?
‎Doamna mea e acolo!
‎Doamna mea.
‎Vine apoi fiul să vă ia?
‎Îmi amintește...
‎La ce oră?
‎...că omul are nevoie de sprijin, ‎de iubire și de o persoană apropiată.
‎Bună!
‎- Bună! ‎- Sunt dr. Macri.
‎- Bună! ‎- Bună!
‎Ce se întâmplă?
‎MIRTHA MACRI, DO ‎MEDICINĂ DE URGENȚĂ
‎Voi începe să plâng.
‎E în regulă.
‎Sunt contabil și...
‎Îmi pare rău.
‎Bine.
‎Pun foarte multă presiune pe mine.
‎E o perioadă încărcată, am lucrat ‎câte 50, 60, 70 de ore pe săptămână.
‎- Bun. ‎- Uneori mă culc la 3:00 sau 4:00.
‎Am aflat și că partenerul meu
‎a avut un soț.
‎- Bun. ‎- Deci sunt...
‎prea multe.
‎Bun.
‎Nu am parte de nicio pauză.
‎E tot mai rău.
‎- Mi-am pierdut pofta de mâncare. ‎- Bun.
‎E tot mai rău.
‎- Simțeam că nu mai pot. ‎- Ai fost la vreun terapeut?
‎Am încercat. ‎Am scris câteva e-mailuri, dar...
‎N-am primit niciun răspuns ‎și nu am mai suportat.
‎Ai rude aici?
‎- Nu. ‎- Și asta e o problemă.
‎Ai mei sunt în Mississippi, eu sunt gay, ‎iar asta nu mă prea...
‎nu mă ajută cu nimic.
‎Da, deci ești departe de casă.
‎Nu e amuzant pentru nimeni.
‎Îmi pare rău.
‎Da.
‎Te-ai gândit cumva să-ți faci rău ‎sau să faci cumva să scapi de toate astea?
‎Da! Mi-ar plăcea să scap de toate.
‎Bun, dar nu te-ai gândit ‎că ai vrea să nu mai trăiești.
‎- Nu, deloc. ‎- Bun.
‎Bun. Sărmanul puști!
‎Orașul ăsta nu ne face doar bine.
‎Cerințele socioeconomice, ‎posibilitatea de a avea un apartament,
‎lucrurile simple
‎cu care ești obișnuit nu sunt lucruri ‎ușor de obținut în New York City.
‎Mulți pacienți veniți la noi
‎nu au doar probleme medicale, ‎ci și psihiatrice.
‎Au probleme sociale. ‎Mai e și problema asigurării.
‎O au sau nu o au.
‎Sunt supuși unor presiuni uriașe.
‎- Bine? Unu, doi, trei. ‎- Unu, doi, trei.
‎Dă-i drumul.
‎- Frumos. ‎- Bine.
‎Mulțumesc.
‎Încerci să stai în picioare?
‎- Cum te simți, Tim? ‎- Bine.
‎Simți greață?
‎Nu.
‎A amețit puțin când s-a ridicat, ‎dar și-a revenit.
‎Mă doare capul rău.
‎- Da. ‎- Nu trebuie să te ridici.
‎Știu că îți dorești, ‎dar trebuie să ne spui exact ce simți.
‎Nu-mi place să fac asta. ‎Iar ridicatul e cel mai greu.
‎Bine. S-o facem!
‎- Împinge-te. ‎- Unu, doi, trei.
‎Împinge-te în braț.
‎Asta e. Te-ai ridicat. Bun.
‎Simți că te înclini într-o parte anume?
‎- Da. ‎- Bine.
‎Spre dreapta.
‎Exact. Vreau să încerci să te îndrepți. ‎Pune mai multă greutate pe acest picior.
‎- Au câștigat. ‎- Bine. Au câștigat.
‎Te-ai ridicat. E grozav!
‎- Zâmbește. ‎- 160...
‎- Respiră, relaxează-te. ‎- Pot să vin în față?
‎- Sigur. ‎- Desigur.
‎Iar te înclini spre dreapta. ‎Vino înapoi pe stânga. Bravo!
‎- Privește în sus. ‎- Simți piciorul drept pe podea?
‎Da.
‎Ai o senzație ciudată în picior?
‎- Nu. ‎- Îl simți în mod normal?
‎- Simți că te lovesc? ‎- Da.
‎- Frumos, Tim. ‎- Bine. Perfect.
‎- Bine. ‎- Bravo! Dă-i drumul la mâini.
‎- Să batem palma. ‎- Da. Bun!
‎Bine.
‎Poți mișca degetele?
‎Mișcă picioarele!
‎E bine.
‎Strânge-mă de mână. ‎Strânge mâna dreaptă.
‎- Bravo. E bine. ‎- Bun.
‎Am terminat, scumpo. Te simți bine?
‎Ai înțeles? Operația s-a sfârșit.
‎Ai fost curajoasă. ‎Te-ai descurcat minunat.
‎Totul a mers foarte bine.
‎Am scos totul. E vindecată.
‎- O ducem la Terapie Intensivă. ‎- Bine, omule!
‎- Mulțumesc. ‎- Vă conducem la Terapie Intensivă.
‎Luați toată familia.
‎- Vrea și ea să vină? ‎- Sunteți tot mai mulți.
‎- Tot mai mulți. ‎- Vă ducem jos.
‎E încă somnoroasă.
‎Așa.
‎Aș vrea să-mi văd copilul.
‎Îmi lipsește...
‎Nu știu ce să fac mâine. ‎Vorbesc și cu John.
‎Bună!
‎Ai sunat cumva?
‎Voi trage perdeaua. ‎Ce ți-a spus psihiatrul?
‎A spus că va căuta psihiatri în oraș.
‎Resurse. Bun. ‎Pot să-ți prescriu eu ceva.
‎Un tratament pe două sau trei zile ‎care te va ajuta să te simți mai bine.
‎N-aș vrea să începi cu antidepresive.
‎Ai nevoie de terapie, ‎ai nevoie să vorbești cu cineva.
‎Vreau să te documentezi ‎înainte să începi un tratament.
‎Dacă nu îți place omul, caută altul.
‎Suntem deschiși non-stop. ‎Indiferent ce se întâmplă, te întorci.
‎Bine. Sună bine.
‎- Mă bucur că te-am cunoscut. ‎- Și eu.
‎Mi se pare că totul se mișcă foarte rapid, ‎în ceea ce-i privește pe furnizori.
‎Trimiți pacienți tineri ‎la o primă oră de terapie
‎și sunt imediat recomandați ‎unui psihiatru,
‎iar psihiatrii se grăbesc să prescrie
‎medicamentație,
‎antidepresive, pentru anxietate.
‎Pentru a ajuta la atenuarea efectelor ‎secundare, le prescriu și Ritalin.
‎Se adună.
‎Pacienților li se prescrie foarte ușor ‎două, trei, patru medicamente.
‎Sunt tineri. Foarte tineri.
‎Uneori mă simt neajutorată.
‎Întreabă-mă.
‎Bună!
‎Bună, dr. Little!
‎E asistenta ta aici?
‎Bine, te consult eu.
‎- Bună, dr. Little. Sunt bunica. ‎- Bună!
‎Bine. Frumos.
‎- Păreți prea tânără. ‎- Să fii binecuvântată.
‎Dacă e încă trei sau patru, ‎îl chem pe anestezist
‎să-ți refacă epidurala, bine?
‎Dacă e mai bine, rupem membranele.
‎Bine?
‎- Bine. ‎- Rupeți-le!
‎Bine, așa facem.
‎Are o dilatație de șase. ‎Dar i-am rupt membranele.
‎Grozav! E bine.
‎Kevin nu e aici.
‎E ea, nu?
‎Vorbiți zilnic pe FaceTime?
‎Mă sună, dar nu-l sun mereu înapoi.
‎Eram aici și a fost greu. ‎M-a sunat azi
‎și i-am spus că-l sun eu, dar...
‎Dar...
‎- Ne vedem în două săptămâni. ‎- Fă-ți niște poze.
‎Mi se par atât de false.
‎Poți să faci o poză într-o baie de lapte.
‎- Cu niște petale în jur. ‎- Aia e pentru tine.
‎Pentru mine e prea mult.
‎Să-ți arăt ce vreau să fac. ‎E naturală, mi se potrivește.
‎Mi-am dorit să-mi cresc copilul în oraș,
‎dar ne mutăm în California.
‎În California există diversitate,
‎dar în zona în care ne mutăm ‎nu sunt mulți afro-americani.
‎Asta.
‎Nu vreau ca fiica mea ‎să treacă prin ce am trecut eu
‎și să crească într-un mediu ‎cu foarte puțini copii de culoare.
‎Te afectează.
‎Nu-mi displace.
‎E important să vezi și oameni ‎care seamănă cu tine
‎pentru a te simți frumoasă ‎și a-ți da valoare.
‎Toate aceste lucruri se vor întâmpla, ‎dar e mai ușor când nu ești singur.
‎Trebuie s-o vezi. Îmi place.
‎Asta îmi place foarte mult. ‎Mi se pare naturală și...
‎- E drăguță. ‎- Drăguță!
‎Ești foarte naturală.
‎Poți să-ți lași părul desfăcut.
‎Știu.
‎- E frumoasă! ‎- Nu-i așa?
‎Pur și simplu. Relaxare între copaci.
‎- Dar trebuie să apară și Kevin. ‎- Toată lumea spune asta.
‎Așa e. E vina lui. ‎E implicat în toată treaba asta.
‎„Mulțumim că ați ajutat-o pe Mitzie.
‎Vorbește foarte frumos ‎despre tot personalul medical.
‎M-ați impresionat când am venit ‎să stăm cu ea la spital în august.
‎Mulțumim.”‎ ‎E de la biroul șerifului ‎districtului Washington.
‎E ‎Johnson City Press.
‎Prima pagină.
‎Mitzie!
‎Povestește despre sosirea ei: ‎„Urale, îmbrățișări și lacrimi
‎în parcarea sediului de poliție ‎a comitatului Washington,
‎unde polițiștii au primit-o pe colega lor ‎după cinci luni petrecute în New York City
‎după o operație pe creier.”
‎Salut, Marlon! Ce mai faci?
‎Sunt dr. Macri. ‎Nu te-am văzut de ceva vreme.
‎Ce s-a întâmplat?
‎- Am căzut pe piciorul ăsta. ‎- Ai căzut?
‎Și mă doare.
‎- Siclemia îmi face probleme de trei zile. ‎- Nu demult ai fost internat la Lenox.
‎Da. Am vărsat azi-noapte. ‎Mucus și mâncare.
‎Ai plecat de la Lenox Hill ‎acum cinci zile.
‎- Unde ai mai fost? ‎- Nicăieri.
‎Bine. Cine e hematologul tău?
‎Încerc să-mi găsesc unul acum. ‎Tocmai m-am întors de la școală.
‎- De la ce școală? ‎- De la facultate.
‎Studiez Afacerile.
‎- Sunt în al treilea an. ‎- Bun.
‎Scoate limba.
‎Deschide gura mare, ridică limba. ‎Nu e foarte îngălbenită.
‎Pacienții cu siclemie ‎au o tulburare a sângelui
‎în care hematiile se dezvoltă anormal.
‎Nu pot absorbi oxigenul,
‎iar asta duce la o letargie a membrelor
‎și la durere cronică insuportabilă.
‎Te naști cu o boală ‎care te face dependent de calmante.
‎Mă străduiesc ‎să ajung la o înțelegere cu ei
‎în privința analgezicelor, ‎deoarece revin și ajung să abuzeze de ele.
‎Ce anume ți se prescrie ‎de obicei la Urgență?
‎- Mi-au dat... ‎- Aș putea să verific.
‎Tolerez opioidele, dar vărs după ele.
‎Mi-l dau intramuscular, dar...
‎Ei aleg dozajul, ‎iar de obicei îmi dau Dilaudid.
‎- Nu prea știu. ‎- Bine.
‎Ce-ar fi să încercăm cu asta? ‎Îți administrez Dilaudid intramuscular.
‎Dacă nu ți-e mai bine după două doze,
‎facem niște analize ‎și aflăm dacă e vorba de o criză.
‎Dacă nu e o criză...
‎- Plec acasă. ‎- Da, pleci acasă.
‎- E în regulă? ‎- Da, doamnă.
‎Bine.
‎Asistenta îți va administra tratamentul ‎și mai vedem.
‎- Bine. ‎- Bun. Mă întorc, Marlon.
‎Bine.
‎Acești pacienți trebuie să primească
‎un tratament pentru dureri. ‎Au dureri foarte puternice.
‎Boala lui a fost confirmată, ‎deci trebuie să primească tratament.
‎Dacă mi se pare că cer prea mult ‎Dilaudid sau narcotice,
‎le spun că mi se pare prea mult.
‎Nu-mi pot imagina ‎cum e să ai dureri continue,
‎dar sunt convinsă că ajungi ‎să fii foarte frustrat pe lumea din jur.
‎A spus că va merge acasă ‎dacă se va simți mai bine.
‎Dacă nu, îi vom face niște analize ‎și vom afla dacă e o criză.
‎Nu pare să aibă o criză.
‎Bună, tot dr. Little sunt.
‎Ai și acum o contracție?
‎E greu. Rezistă.
‎Te descurci foarte bine.
‎Poți să faci asta, bine?
‎Poți să faci asta.
‎Dacă simți o presiune intensă,
‎poți să gemi 30 de secunde, ‎știind că va trece.
‎Poți scoate sunete dacă te ajută.
‎Poți să faci orice te ajută.
‎Poți să te exprimi.
‎Nu ține în tine nimic.
‎Te descurci foarte bine. ‎Și Mylin se descurcă bine, da?
‎Inimioara lui bate foarte bine.
‎Îi bate bine inimioara.
‎Vom începe să împingem,
‎așa că vor rămâne doar doi în salon.
‎Da.
‎Mă presează destul de tare ‎mutarea în California.
‎Va fi frumos. E minunat ‎să faci parte dintr-o comunitate.
‎Cred în vorba: „E nevoie de un sat ‎pentru a crește un copil.”
‎Asta e cheia.
‎Când ai o contracție,
‎în loc să împingi cu putere, ‎comportă-te ca și cum ai face treaba mare.
‎Respectă senzația pe care o ai. ‎Durează puțin până prinzi mișcarea.
‎Hai s-o facem acum. Simți contracția, da?
‎Vreau să împingi.
‎Nu-ți ține respirația.
‎Împinge!
‎- Împinge unde simți durere. ‎- Asta fac!
‎- Ascultă-mă. ‎- Mydena.
‎- Inspiră adânc. ‎- Da.
‎- Inspiră. ‎- Dă-i drumul!
‎- Doamne, ce doare! ‎- Împinge!
‎Așteptăm următoarea contracție.
‎Asta a trecut.
‎Când simți durerea, ‎vreau să împingi cu putere.
‎- Asta e! Ia te uită! ‎- Da!
‎E bine. Continuă.
‎Inspiră adânc.
‎- Da, bine. Cu furie! ‎- Hai.
‎- Cu furie! ‎- Mai mult.
‎- Nu! ‎- Cu furie.
‎Bine.
‎Dacă durerea e prea mare, ‎putem să mai așteptăm.
‎Te descurci foarte bine.
‎Bine?
‎Liniștește-te.
‎Ce părere ai? S-a dublat?
‎Ne întoarcem imediat. ‎Te descurci foarte bine.
‎Sun în legătură cu dra Haskett, ‎din sala de travaliu 3.
‎Are o dilatație de opt centimetri.
‎Dar înregistrăm ‎o ușoară tahicardie fetală și maternă.
‎Durerile pacientei nu au fost ameliorate ‎după cea de-a doua epidurală.
‎Am încercat să împingem de două ori,
‎dar nu a reușit și nu a ajutat la nimic.
‎Sună bine. Mulțumesc.
‎Doamne! Mersi!
‎- Îl deschid aici sau în privat? ‎- Deschide-l.
‎- Fă-o! ‎- „Îmi iubesc mămica”!
‎- Ce frumos! ‎- Asta scrie?
‎Doamne!
‎- Ce drăguță e! ‎- Ce drăguț!
‎- Pe când va fi mai mare. ‎- Da.
‎Când o să mă și iubească.
‎Mulțumesc. Nu era nevoie.
‎Am crescut într-o familie iubitoare. ‎Am fost norocoasă.
‎Mama e o persoană foarte bună și tandră.
‎Mama nu reacționează la furie.
‎Dacă îi greșești cu ceva,
‎pleacă de lângă tine ‎și te pedepsește după ce se calmează.
‎Simte că e o pedeapsă mai justă.
‎O voi îmbrăca în roz până la trei ani. ‎Toate hăinuțele îi sunt roz.
‎Așa că...
‎Mulțumesc.
‎Ce frumos din partea ei! Multe hăinuțe.
‎Sper să reușesc ‎să fac la fel cu fetița mea.
‎Doamne!
‎Sunt foarte obosită.
‎- Ai nevoie de somn? ‎- ‎Sunt foarte obosită. Nu știu de ce.
‎Marlon.
‎Unde e Marlon?
‎- Nu iese? ‎- Ocupat.
‎Bine.
‎- Ieși în curând? Pentru că... ‎- E de ceva vreme acolo.
‎- Da. ‎- E bine?
‎Domnule...
‎Bine.
‎Puteți să mă ascultați? ‎Vrem să ne asigurăm că sunteți bine.
‎Sunteți înăuntru de ceva vreme.
‎A primit două doze de Dilaudid, ‎apoi a intrat la baie.
‎E lipsit de reacție, dar e foarte agitat.
‎- Ce a spus? ‎- A spus: „De ce mă tot deranjați?”
‎E la baie de mult timp ‎și tocmai i-am dat o doză de narcotice.
‎Șase, nouă, zero...
‎- Bine. ‎- Să profităm de contracție.
‎Ține-i piciorul. Împinge bebelușul!
‎Așa cum am mai vorbit. ‎Cu multă furie! Hai!
‎- Mai mult. ‎- Nu pot!
‎Ba da, poți! Ascultă-mă. Poți!
‎Hai!
‎- Împinge. ‎- Nu pot!
‎- Nu pot. ‎- Poți.
‎Împinge și îi iese capul. Încă o dată.
‎Da!
‎Nu pot.
‎Capul a trecut deja.
‎- Bine. Gata cu durerea. ‎- Nu.
‎- Vino afară. ‎- Bine.
‎Ne întoarcem imediat.
‎Ce-ar fi să renunțăm la nașterea vaginală?
‎Nu prea cred că e reductibil.
‎Spuneai că dilatația e de cel mult șapte.
‎Nu ne ajută prea mult.
‎Trebuie să vorbim puțin.
‎Ritmul cardiac al bebelușului e mare, ‎deci poate fi vorba de infecție.
‎Infecția se numește corioamniotită.
‎E o infecție comună în timpul sarcinii.
‎De aceea îți e foarte cald.
‎Tratamentul ar fi nașterea.
‎Dar dilatația e de șapte ‎sau opt centimetri.
‎Șapte? Bine.
‎S-ar putea să continuăm cu o cezariană.
‎Aș vrea să mergem mai departe ‎cu nașterea vaginală,
‎dar ne dorim ce e mai sigur ‎pentru tine și bebeluș.
‎Bine?
‎Bebelușul dă multe semne ‎că nașterea vaginală va fi dificlă.
‎Alegem acum altă cale, da?
‎- Să avem rezultate bune. ‎- Îți vei vedea bebelușul oricum.
‎Nu ține de ce ai făcut sau nu ai făcut, ‎e o infecție comună.
‎Bine?
‎Nu uita că îți dăm doar două doze.
‎Nimic mai mult.
‎Hai să vedem.
‎Încerc să-mi dau seama ‎ce să fac cu durerea.
‎- Știu. ‎- N-am nimic pentru dureri acasă.
‎Putem să-ți prescriem Percocet.
‎- Bine? ‎- Bine.
‎Îți dau o rețetă.
‎La ce farmacie să o trimitem?
‎La ora asta, nu știu.
‎E o farmacie deschisă non-stop ‎în Union Square.
‎Nu știu dacă asigurarea mea acceptă.
‎Din păcate, Marlon, ‎noi nu eliberăm medicamente aici.
‎- Nu avem farmacie. ‎- Nu asta spuneam.
‎Dar nu vreau ‎să-mi trimiteți rețeta undeva,
‎iar asigurarea mea să nu o acopere.
‎- Voi fi blocat. ‎- La ce farmacie mergi?
‎La cea din cartierul meu. ‎Se numește Melbran.
‎Deschide doar dimineață.
‎O putem trimite acolo și îți mai dau ‎două Percocet înainte să pleci.
‎Ai căzut pe el.
‎E puțin umflat aici.
‎Nu știu de ce doare.
‎- Doare. ‎- Dar nu e roșu, ceea ce e bine.
‎Nu pare să existe ‎o acumulare mare de fluide.
‎O să-ți dăm niște Percocet ‎ca să fii acoperit până dimineață,
‎iar rețeta o trimitem la farmacie. ‎O poți ridica la 8:00. Vrei să facem așa?
‎Nici nu-mi pasă.
‎Vei primi doar Percocet, da?
‎Înțeleg, dar asta mi se întâmplă mereu.
‎La început ați spus că mă trimiteți acasă.
‎Am impresia ‎că nici nu vă interesează asta.
‎- Asta am stabilit de la început. ‎- Nu asta am spus.
‎Am spus că te trimitem după două doze,
‎dar că putem să-ți facem analizele.
‎Vrei să facem analizele sau nu? ‎Eu voi respecta planul inițial.
‎Sincer să fiu, ‎mă străduiesc să nu încep să plâng.
‎De câte ori vin, ‎mă plâng de dureri puternice.
‎Voi faceți ce știți, sunteți doctori.
‎- Încerc să te ajut. ‎- Îmi vorbiți de sus.
‎Dacă răspund, e o problemă.
‎E normal să fiu tratat fără respect? ‎Nu sunteți nici mama, nici mătușa mea.
‎M-ați lăsat să stau pe hol.
‎Nici nu știați dacă mi-e comod sau nu. ‎Nu mi-a fost comod deloc. Am dureri.
‎Am stat pe un scaun fără spătar.
‎Nimănui nu-i pasă.
‎Marlon, pot să-ți dau Percocet ‎și să îți ajungă până dimineață.
‎- Spune-mi numele farmaciei. ‎- Sigur, dră.
‎- E bine așa? ‎- Da.
‎Bine.
‎Vin să rezolvăm problema acum.
‎- Cum spuneam, am dureri mari. ‎- Bine.
‎Câte pastile vor fi? ‎Îmi vor ajunge de trei ori pe zi?
‎Sunt în jur de 18.
‎- Bine. ‎- Bine?
‎Nu are rost să-l agit și mai tare.
‎Încerc să îi ajut cât pot.
‎Nu am cum să schimb ceva azi ‎și n-aș face decât să-l enervez mai tare.
‎Încerc doar să-l calmez.
‎Cele cinci sau zece minute ‎în care am vorbit cu el
‎sigur l-au calmat puțin.
‎Pot să-i dau niște calmante.
‎Nu vorbim de doze mari.
‎I s-au eliberat...
‎30 de tablete de Percocet, o doză mare...
‎acum zece zile.
‎Le înghite pur și simplu. ‎Îi dau să-i ajungă
‎până luni ‎și apoi să sune la Asistența Socială.
‎Am o slăbiciune pentru acești pacienți.
‎Nu-mi pot imagina ‎cum e să ai dureri non-stop...
‎întreaga viață.
‎Temerea cea mai mare a părinților ‎e să aibă un copil
‎dependent de droguri.
‎Avem mulți astfel de pacienți la Urgență.
‎E îngrozitor ce mulți sunt.
‎Orașul îți transmite anxietate.
‎Și mie îmi transmite. ‎Mai ales că acum am un fiu.
‎Nu cred că vom locui aici la nesfârșit.
‎Cred...
‎că aș vrea să-l cresc altundeva.
‎Mi-aș dori ‎să crească într-un loc mai puțin...
‎Nu știu cum să-l descriu, ‎dar să nu fie New York City.
‎Nu vreau...
‎Am văzut prea multe aici.
‎Toxicitate, droguri...
‎traume...
‎lucruri la care nu aș vrea să fie expus.
‎Bine.
‎De parcă ar fi fost exorcist.
‎A spus: „Înțeleg care e problema.”
‎Cina!
‎Cină bună!
‎De parcă am fi extratereștri spațiali
‎într-o piesă despre ființe umane
‎pe care au scris-o, ‎dar la care nu au muncit prea mult.
‎Luăm cina împreună.
‎E vocea lui.
‎- La mulți ani! ‎- Îl auzi plângând?
‎Felicitări!
‎Te-ai descurcat minunat!
‎Semeni cu bunica.
‎Îl ducem la terapie intensivă neonatală ‎din cauza febrei tale.
‎Îl vei vedea când te vei ridica. ‎Probabil că dimineață.
‎Trebuie să dormi.
‎Mulțumesc.
‎- Felicitări! ‎- Mulțumesc.
‎Mulțumesc.
‎- Ați apucat să-l vedeți pe Mylin? ‎- Nu. Am de așteptat 25 de minute.
‎25 de minute? Bine.
‎- Așa e. ‎- Când naști?
‎La final de martie. Încă puțin.
‎- Mai ai copii? ‎- Nu, e primul meu copil.
‎- Felicitări pentru... ‎- Eu am avut doar unul.
‎- Da, pe el. ‎- E puiul meu.
‎- Mulțumim, doctore. ‎- Ați fost grozavi.
‎Spuneți-i că s-a descurcat foarte bine. ‎Să nu se simtă prost.
‎Felicitări! Să aveți o noapte bună.
‎- Felicitări! ‎- Mulțumesc, domnule.
‎Știi de ce te sun, da?
‎Da. Urmează să primim ‎un nou chirurg spinal în iunie sau iulie.
‎E un chirurg foarte bun. ‎Mai avem nevoie de o sală de operație.
‎Volumul de muncă e foarte mare ‎și vom începe să întâmpinăm probleme.
‎Te sun înapoi. Trebuie să închid. Pa!
‎Primul etaj...
‎Nu intru cu oricine.
‎Asta voiam să spun.
‎De obicei ‎am foarte multe căcaturi de făcut.
‎Pe aici și gata.
‎- Calm! ‎- Până în capăt.
‎Calm!
‎Când mă chemi să te ajut, ‎preiau controlul. Mă știi.
‎- Ce grozav e! ‎- E uimitor!
‎E frăția panglicii!
‎- Arată foarte bine. ‎- Știu.
‎Avem aparat de ras?
‎După ce Mitch s-a îmbolnăvit,
‎a trebuit să dovedim nu doar ‎că vom supraviețui ca departament,
‎ci și că vom învinge ‎și că el se va întoarce,
‎că va reveni în forță.
‎- Cât de mult poți. ‎- Mai sus.
‎Da.
‎Vom încerca să montăm șuruburile T1.
‎Sincer, din tot ce am făcut noi, ‎tot progresul nostru,
‎cel mai mândru sunt ‎de felul în care ne-am descurcat.
‎Felul în care am tratat ‎plecarea și revenirea lui Mitch.
‎Sunt foarte mândru de asta.
‎Închide.
‎Oamenii sunt pe primul loc.
‎Să primim oameni buni, să le dăm
‎ocazia de a avea cât mai mult succes
‎și să le oferim toată susținerea ‎și îndrumarea posibile.
‎Toate acestea sunt importante.
‎Te-ar ajuta dacă te-aș trimite ‎la analize și la EKG acum?
‎Sau nu?
‎- Nu. Mergem mâine la analize. ‎- Bine.
‎Aseară totul era în ordine,
‎mâna îi era caldă, ‎dar a început să facă așa...
‎- Spasme faciale. ‎- Cred că nu mă vedea bine.
‎- Nu știam ce se întâmplă. ‎- Bine.
‎Vrei o îmbrățișare?
‎Hai să te îmbrățișez.
‎Îmbrățișează-mă!
‎Nu-ți face griji.
‎- Amundsen a fost la control dimineață. ‎- Da. Laura a plâns mult.
‎N-a putut să-mi explice când am intrat.
‎- A avut un sentiment neplăcut. ‎- A plâns.
‎Parcă vorbește mai bine.
‎Ultima oară era mut de tot.
‎CT-ul arată mai rău,
‎dar faptul că vorbește mai bine ‎e un lucru bun.
‎Dar tumoarea lui crește.
‎Ar trebui s-o scot?
‎- Dacă nu o scot, va muri. ‎- Da.
‎Totul e bine?
‎- Da. ‎- Mai vrei să fii chirurg cardiolog?
‎- Da. ‎- Sigur?
‎- Absolut. ‎- Nu te-am convertit?
‎- Nu încă. ‎- Dacă ești indecisă, revin. Pa!
‎Arăți grozav!
‎- Mulțumesc. ‎- O îmbrățișare?
‎Doamne!
‎Ce bucuros sunt! ‎Îmi făceam griji pentru tine.
‎Îți mai amintești operația?
‎Îmi amintesc că era rece. ‎Eram ca într-o peșteră.
‎- Eram într-o peșteră. ‎- Bine.
‎În timpul rezecției, a simțit dureri.
‎A început să simtă durere aici.
‎- Se mișca întruna. ‎- Serios?
‎- Îți loveai capul. ‎- Îmi amintesc. Era amuzant.
‎- Te simți mai bine ca înainte? ‎- Da.
‎- M-am simțit ușurată. ‎- Da.
‎- Dar se reface frumos. ‎- Da.
‎Arată foarte bine.
‎Trebuie să te întorci la școală ‎și să arăți ce poți?
‎- Da. ‎- Ești pregătită?
‎- Anunțați-mă dacă are nevoie de ajutor. ‎- Mulțumim.
‎- Bine. ‎- Îmi aparții acum.
‎Bine?
‎- Mulțumesc. ‎- Ne vedem curând. Păstrăm legătura.
‎Nu munci prea mult.
‎BUN VENIT ‎LA MATERNITATE ȘI NEONATOLOGIE
‎Bună, Kevin!
‎Bine. Nu e nicio urgență.
‎Suntem bine.
‎Dormeam și mi-am spus:
‎„Doamne, m-am scăpat pe mine? ‎Credeam că e incontinență. Da?
‎Apoi am fugit în baie,
‎m-am așezat și a ieșit în jeturi.
‎Bine, trebuie să rămân calmă. ‎Tocmai am ajuns în cameră.
‎- S-o facem. ‎- Ce să fac?
‎- Îți spunem noi ce să faci. ‎- Mai întâi, te dezbraci.
‎- Îți vom da un halat. ‎- Am...
‎- A ieșit o fată. ‎- Bună! Ce faci?
‎- Mi-am adus rochie de travaliu. ‎- Sigur. Mai bine.
‎Îmi place când vin cu planurile lor.
‎Știu.
‎- Te ajut să te dezbraci? ‎- Nu.
‎Bine.
‎Mulțumesc.
‎Mă gândeam să mă ofer.
‎O vom trata ca pe orice altă pacientă.
‎Desigur. Ce entuziasmată sunt!
‎- Bine. Mă întorc. ‎- Poți să fii entuziasmată.
‎- Dar să o tratezi... ‎- Voi fi obiectivă.
‎Da!
‎Să fii obiectivă ‎când o freci pe burtică pe colega ta.
‎- Am deja un plan. ‎- Bine.
‎Bine, fata mea! Să fii tare.
‎Să nu te îngrijorezi. Totul e în ordine.
‎Kevin, nu mi-am imaginat vreodată ‎că mi se va rupe mai întâi apa.
‎Mereu credeam ‎că voi începe cu contracții...
‎Credeam că voi naște la 40 de săptămâni.
‎Urmează să ne cunoaștem fetița ‎în 48 de ore.
‎Subtitrarea: Linda Pricăjan