‎UN SERIAL ORIGINAL NETFLIX
‎Azi, la ‎Orășelul fantomelor, ‎o solicitare specială
‎vine de la prietena clubului, Zen.
‎Bună! Eu sunt Zen.
‎Mama avea o cafenea în Micul Tokyo.
‎Ea e mama. Conducea cafeneaua Atomic.
‎Ea e mama ta?
‎Care-i problema?
‎E cam zgomotoasă.
‎Mamă, e 4:00 dimineața.
‎Scuze!
‎Mai ales dacă îmi fură cafeaua.
‎O bea foarte repede și devine hiperactivă.
‎Cântă o melodie de săptămâni întregi, ‎fiindcă nu i-o mai pun la pick-up.
‎I se zicea „Atomic Nancy” cu un motiv.
‎Eram sigură că se va potoli ca fantomă, ‎dar nici gând.
‎Ce? Mama ta e fantomă?
‎Da.
‎Putem s-o întâlnim?
‎Sigur.
‎Suntem gata!
‎CASA LUI ZEN
‎Eu sunt Nancy Sekizawa.
‎Mi se zice „Atomic Nancy”.
‎Conduceam o cafenea deținută ‎de părinții mei, pe nume Atomic Cafe.
‎De ce se numea Atomic Cafe?
‎Tata era destul de rebel.
‎Asta e o întrebare ‎pe care mulți intervievatori mi-au pus-o.
‎I-am zis tatei: ‎„De ce i-ai pus numele Atomic Cafe?”
‎„Dacă nimeni n-a uitat de bomba atomică,
‎n-ar trebui să uite ‎nici de mâncarea noastră.”
‎La început, pe semn nu era ‎doar „Atomic Cafe.” Avea o…
‎deasupra neonului.
‎Reacția comunității a fost:
‎„Semnul nu e cam nepotrivit?”
‎Tata n-a vrut să-l dea jos. A zis:
‎„Nu-l voi da jos ‎și nici nu voi schimba numele.”
‎Comunitatea japonezo-americană ‎din centrele de detenție…
‎- Ai fost în detenție? ‎- Nu ca cea de la școală.
‎Familia mea a fost dusă în lagăre.
‎REGULI PENTRU PERSOANELE ‎DE ORIGINE JAPONEZĂ
‎Am fost ridiculizați.
‎Chiar și eu, când mergeam la școală.
‎Uram istoria.
‎La lecția despre Al Doilea Război Mondial, ‎simțeam discriminare față de noi.
‎Lumea ne credea răufăcători.
‎Nu mă integram niciunde.
‎Cafeneaua mea era un loc ‎unde orice fel de oameni erau bine veniți,
‎mai ales punkiștii, ciudații ‎sau inadaptații social.
‎Era un loc unde toată lumea era diferită ‎și bine venită.
‎Eu eram diferită ‎de ceilalți japonezo-americani.
‎Mă săturasem să fiu normală
‎și voiam să mă distrez.
‎Aveam un tonomat în cafenea.
‎Când formațiile locale scoteau discuri,
‎îmi ziceau:
‎„Hei! Am scos un disc, Nancy!
‎Putem să-l punem în tonomat?” ‎„Da, puneți-l!”
‎Acel tonomat devenise foarte renumit.
‎Dar cafeneaua nu mai e acum. ‎Se construiește o stație de metrou acolo.
‎Am rămas cu două patefoane.
‎Scot discurile și le pun să cânte în casă.
‎Acolo e o ușă.
‎Am uitat că nu sunteți fantome!
‎Din cauza asta ne-a chemat Zen.
‎Pui muzică prea tare în casă, ‎spargi lucruri
‎și îi furi cafeaua.
‎Ce? Nu-ți fur cafeaua.
‎Ba da!
‎Peter
‎- Bună, Peter! ‎- Zelda!
‎- Ce? ‎- ‎Zelda!
‎Am înregistrat o fantomă.
‎- Bine. ‎- ‎E pe lângă mine.
‎- Și eu am găsit o fantomă. ‎- ‎Unde e?
‎Cu mine. Se ciondănește cu fiica ei ‎în privința mâncării.
‎- Hai la bibliotecă! ‎- Bine, Peter.
‎Mă poți duce la bibliotecă?
‎Clubul se va bucura să te cunoască.
‎- Îmi place cât de pufoasă ești. ‎- Mersi!
‎BIBLIOTECA PUBLICĂ DIN LOS ANGELES
‎Ești foarte pufoasă, Nancy.
‎- Îmi plac țepii tăi. ‎- Mersi!
‎- Și mie ai tăi. ‎- Mersi frumos!
‎Pune-i mâna la subsuoară! E foarte moale.
‎Mă gâdili!
‎Peter
‎Sunt eu, Peter
‎Peter
‎Sunt eu, Peter. Am de făcut un anunț.
‎Se aud sunete ciudate la un teatru ‎pentru copii din Highland Park.
‎Nu din Echo Park?
‎S-a mutat. Se fac pregătiri ‎și o fantomă deranjează personalul.
‎Întrerupe spectacole?
‎N-a avut niciun spectacol încă. ‎Veniți sus, în birou.
‎Iată probele.
‎Cineva face zgomot și sperie păpușarii.
‎Recunosc acel sunet. E un pick-up.
‎Scoate acel sunet când pui mâna pe disc.
‎Exact!
‎Tu ești fantoma care bântuie teatrul?
‎Nu. Eu bântui doar cafeaua fiicei mele.
‎Nancy poate veni cu noi la teatru,
‎ca să ne ajute să găsim sunetul!
‎Hei! Zen ne poate duce acolo.
‎Stai! Ce?
‎Când eram mică, ‎mergeam la Teatrul Bob Baker.
‎Mergeam cu tata, ‎dar, în miezul zilei, când nu era nimeni.
‎Era cam trist fără nimeni.
‎Îi trebuie acea energie tinerească.
‎TEATRUL BOB BAKER
‎Eu sunt Eric De La Cruz.
‎Lucrez la Teatrul de Păpuși Bob Baker.
‎Acest teatru a fost în Echo Park ‎timp de peste 60 de ani,
‎dar a trebuit să ne mutăm
‎fiindcă Bob a vândut teatrul ‎înainte să se stingă.
‎Acum, ne aflăm în Highland Park.
‎- Teatrul e gata de deschidere? ‎- Nu încă. O fantomă ne tot încurcă.
‎Cum ai început să lucrezi aici?
‎Veneam la teatru cu unchiul meu.
‎Era grădinar.
‎Veneam cu el ca să greblez iarba sâmbăta.
‎La fiecare două sâmbete, zicea: ‎„Mergem acasă la ‎Payaso.”
‎„Payaso” ‎înseamnă „clovn”.
‎Acasă la clovn erau încălțări mari?
‎Nu, era o casă normală. Deci…
‎Soneria suna ca un claxon și împroșca apă?
‎Peter! Nu întrerupe, da?
‎Abia după un an sau doi l-am întâlnit.
‎Era Bob. L-am întrebat: „Cu ce te ocupi?”
‎„Nu ți-a zis unchiul tău
‎că dețin teatrul de păpuși ‎de pe bulevard?”
‎I-am zis: „Accepți voluntari la teatru?”
‎A zis: „Hai să vezi un spectacol! ‎Dacă îți place, vom discuta afaceri.”
‎Am venit în următoarea zi. ‎Am intrat în teatru
‎și m-au uimit luminile, ‎decorațiunile de pe pereți,
‎picturile, tablourile
‎și marionetele pe care le-am văzut.
‎De atunci, am rămas aici.
‎Am niște întrebări pentru Eric.
‎Ești căsătorit? Ai copii?
‎- Ar trebui să-ți găsești o fată. ‎- Mamă!
‎Aici se află fantome?
‎Bob.
‎După ce s-a stins, au fost momente ‎în care i-am simțit prezența.
‎Uneori, i-o simt când sunt pe scenă.
‎Bob a fost un mentor ‎și un prieten minunat.
‎Bob zicea: „Când muncești în teatru, ‎sufletul tău rămâne în teatru.”
‎Bob nu e singurul care a rămas aici. ‎Am simțit și alte fantome.
‎Aveam o lumină de veghe.
‎O numeam „lumina fantomelor”.
‎În fiecare seară, când plecam acasă,
‎puneam acel bec în mijlocul teatrului ‎și îl lăsam aprins.
‎Bob zicea: „Spectacolul va continua ‎chiar dacă e întuneric.”
‎- Ați auzit? ‎- Am auzit.
‎Am auzit un plânset.
‎S-a auzit când Eric a zis: ‎„Spectacolul va continua.”
‎Cred că se aude de aici.
‎E-n regulă. Aici dorm păpușile.
‎- Dorm cu ochii deschiși? ‎- Da.
‎Spectacolul va continua!
‎Se aude! Pe aici!
‎- Spectacolul va continua! ‎- Spectacolul va continua!
‎Spectacolul va continua!
‎- Îl văd! Iată-l! ‎- Chiar acolo!
‎În acel plic.
‎Știu limba pick-upurilor. ‎O să discut cu el.
‎Spune că ar vrea să-i pui muzica ‎pe care o preferă.
‎Ce muzică preferă?
‎Ar vrea să pui muzică electronică.
‎Nu asta îți place ție?
‎Știm că nu poate vorbi? Poți vorbi?
‎Da, pot vorbi.
‎Cum te cheamă? Tu ești Bob?
‎Nu, eu sunt Walter.
‎Bună, Walter!
‎Bună!
‎- Salut, Walter! ‎- Salut, Eric!
‎De ce plângi, Walter?
‎Îmi e dor de spectacole. ‎N-am mai participat de mult la unul.
‎Încercam să încep un spectacol, ‎dar nu am decât un pick-up gol.
‎N-am ținut de mult un spectacol.
‎Să facem unul împreună! Am multe discuri.
‎Ce mai așteptăm?
‎Da, să începem spectacolul!
‎SPECTACOLUL DE PĂPUȘI AL MICULUI PUNKIST
‎Prieteni!
‎TEATRUL DE PĂPUȘI BOB BAKER
‎Mă bucur că păpușile au ‎un cămin cu o audiență.
‎Highland Park e un loc grozav.
‎Magia spectacolelor te cuprinde ‎întru totul.
‎Îmi place să le fac amuzante, ‎așa cum m-a învățat Bob.
‎Să includ audiența în spectacol.
‎E frumos când audiența se simte bine.
‎Trăiește momentul alături de noi ‎și alături de păpuși. Zice:
‎„E grozav! Ne simțim bine.”
‎Pentru toți este plăcut.
‎- Hei, Zen! ‎- Da?
‎V-a plăcut vreodată ceva în comun?
‎Pentru ceva timp, în clasa a opta,
‎m-am îmbrăcat puțin gotic.
‎Mamei i-a plăcut enorm.
‎Purtam o fustă vintage de dantelă,
‎pe care o luasem de la Aardvark,
‎și o cămașă vintage de flanelă neagră.
‎Îmi puneam machiaj alb și ruj roșu, ‎purtam bocanci…
‎Era foarte jenant.
‎Nu era o imagine prea grozavă.
‎- Am fost mândră. ‎- Că m-am îmbrăcat ciudat?
‎Da!
‎Cartierul a fost salvat ‎de Clubul Fantomelor!
‎Nancy are unde să asculte muzică, ‎Zen poate bea cafea,
‎Walter nu mai sperie lumea
‎și toți ne-am distrat ‎văzând pisica dansatoare.
‎Clubul Fantomelor e cel mai tare! Pa!
‎Subtitrarea: Iulian Țarălungă