AZ ELŐZŐ RÉSZEK TARTALMÁBÓL
- Jó úton haladunk. - Egyetértek.
- Igen. - Tehát így érzed.
Biztosan. A fejlődés fáj.
Meg kell érteniük, hogy lépést kell tartanunk a New York-i kórházakkal.
A toborzás a tiéd.
Nehéz egyensúlyt találni a műtétek és a vezetői teendők közt.
De az a legfontosabb, hogy emberi életekről van szó. Ez nagy teher.
Tegnap este
még remek volt, amíg... És a keze meleg volt.
Majd elkezdett hunyorogni rám, mintha nem látna engem.
Én meg: „Mi a fene ez?”
Laura sírt, mikor bementem. Nem mondta el, miért.
- Szerintem... - Könnyezett.
...rossz érzése van.
Szerintem rosszabbodott.
De a beszédközpontnál jobbnak tűnik.
Ha nem szedem ezt ki, meghal.
A város szorongást vált ki. Belőlem is.
Főleg most, hogy van egy fiam,
úgy érzem, nem maradhatunk itt örökre.
Istenem!
Sok nő nem látja, hogyan szül a nővére, a nénikéje, az unokatestvérei.
Ez veszteség a nők számára.
- Még! - Dühösebben!
- Ne! Hagyd! - Oké.
- Ugyanazt a lábnál! - Nem megy, fáj!
Hiszek a nők erejében.
Meggyőződésem, hogy minden nő képes rá.
Nyolc, hét...
Ezt lehet tenni. Felruházni a nőket erővel.
Azt hittem, a 40. héten szülök.
De gyakorlatilag 48 óra múlva megismerhetjük a lányunkat.
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
- Hahó! - Látom a családod!
- Itt vannak. - Helló!
- Kicsikém! - Szia!
Szia, apa! Oké, apu, gyerünk!
Köszönjük az időd, Uram!
Adj neki egészséges, áldott szülést!
Vedd szerető kezedbe ezt a helyzetet! Jézus nevében, ámen!
Ámen.
- Hogy érzed most magad? - Jól vagyok.
Csak fáradtan. Próbálom tartani magam, aludni, mielőtt...
Néha görcsölök, de nem elviselhetetlen.
Légzéssel kezelem.
- Hercegnő... - Igen?
- Szeretnéd, ha... - Nem kell semmi.
- Pihenjetek, mert én... - Oké.
Nem ma este lesz a szülés.
Az aktív vajúdás során három ember lesz a szobában.
Apa a baseballkesztyűvel vár...
- Ne, apa! - Kettes, rajta!
Értem, ne legyek itt,
- mikor feltörik a tojás. - A nyomásnál. Köszi.
- De az Úr elvezethet oda. - Nem, nem fog sehova se vezetni.
Jó éjt, apa!
- Szeretlek. - Én is szeretlek, apu.
Köszi, hogy eljöttetek.
Üzenek Kevinnek.
- Jönni fog. Úton van. - Apu kicsije.
ANYASÁGI ÉS ÚJSZÜLÖTTSZOLGÁLAT A LENOX HILL-I KÓRHÁZBAN
Összejött, édes!
Rendben...
Mindenki kedves volt. Anya megkérdezte:
„Ez itt normális?”
Én meg: „Nem, én extra törődést kapok.”
- Imádom a ruhád. - Anyukád csodás.
Mindenki ezt mondja. Botrányos.
A háta nyitott a masszázshoz, könnyű hozzáférni
monitorozásnál. A nővéreknek nem kell...
Szoptatáshoz is könnyen kioldom.
Tökéletes.
- Imádom. - Ez a szülőruhád.
- Külön a szülésre vetted? - Botrányos.
- Arra? - Otthonszülést terveztem,
míg hatcentis nem lettem. Ilyen az élet.
Lassul. Be kéne menned.
Istenem!
Csak szólok.
Jön fel. Elfordítottam a monitorokat.
- El fogja olvasni... - Nagyon jó volt.
Jó volt látni. Izgalmas.
Vissza a visszavonulásba!
Majd találkozunk.
- Aludj jól! - Köszönöm.
- Sokan támogatnak, édes. - Igen, sokan, édes.
Igen.
Gyere be!
Először az idei évet szeretném áttekinteni.
Szerintem Mitch távollétében is jók voltunk.
Amit az idén tettünk, az a cél jövőre is.
Ezek nagy számok.
Igen, kicsit aggódom, mennyit tud majd
- dolgozni. - Igen.
De a helyzet az, hogy Griffin nincs a büdzsében.
Általános vagy csak gerinc?
- Általános. - Ki?
Griffin. Határozottan. A másik, amit tennék,
a közös műtét, az asszisztálás egymásnak.
Majd megoldjátok.
Kidolgoztuk,
hogy senkinek se közvetlenül a betegei számától függjön a jövedelme.
Nagyjából ennyi.
Sok osztályon egyéni díjazást adnak az esetekért.
Minket arra ösztönöz a rendszerünk, hogy csapatként legyünk sikeresek.
Az a cél, hogy a csapatnak 13%-kal több esete legyen Mitch nélkül.
Gond van az irodával.
Négy új embert vettünk fel, de nincs helyünk.
Ezt meg kell oldani.
Tudom.
Végső soron az esetek száma a lényeg.
A kórháznak jó, ha több esetet vállalunk.
A gond az,
hogy egy idő után
olyan sikeresek lettünk, hogy nincs elég erőforrásunk.
Próbáljuk kitalálni, hogy lehetne több kezelő itt.
Dolgozhatna
itt kilenc ember is a hat helyett.
Az, hogy milyen értékesnek tartod magad orvosként, és hogy milyen értékes vagy
az orvoslás üzleti oldala szempontjából, nagyon más.
Nehéz összehozni a kettőt.
Alapvetően nem az boldogít, ha rengeteg a teendőnk.
Mert nem.
Óriási kapzsiságot figyelhetünk meg
az orvosoknál,
a betegeknél és a világban.
És ezt alapvetően
a kultúra sugallja.
Ezért terjed.
Számolnunk kell vele, de ne ez legyen a vezércsillagunk...
ám ez nagy kihívás.
Üdv!
- Hoztam jeget. - Köszönöm.
- Víz is kell? - Inkább egy orvos.
Gyógyszer kéne, mert nagyon fáj.
- Bedagadt a kezem. - Fáj neki.
- Egyáltalán nem érzem. - Büfés. Szeletel.
Egyáltalán nem érzem. És nagyon fáj.
Néha ezt okozza a duzzanat. Adunk valamit,
ami enyhíti.
- Kérem! - Ránézek a röntgenre. És hogy ki kezeli.
- Hozzák rendbe, így nem tud dolgozni. - Persze.
Ránézek a másik betegemre.
Miért hívta a mentőt?
Valamit mondtak az asztmainhalátoráról.
Nem tudom, de kiderítem, és rendelünk egyet.
- A 16-ost elküldjük, nincs biztosítása. - Intézem.
- Te csinálod? - Ez a beteg
hetek óta várja, hogy az asztmája miatt inhalátort engedélyezzen
a biztosító, mert egy bizonyos gyártótól van.
Szerintem ez nevetséges.
Asztmás, inhalátor kell neki a légzéshez.
Mindennap szüksége van rá, mégse tudja beszerezni.
A bejelentkezése további több tízezer dollárjába kerül
egy szimpla inhalátor miatt,
mert a CVS-re nem terjed ki a biztosítására.
Ha nincs biztosításod, rácseszel.
Néhányan elfogadják ezt, mert nem kell miatta aggódniuk.
De mi nem,
mert a sürgősségin vannak, akiknek nincs más választásuk,
nem mehetnek máshova.
Zabos vagyok emiatt.
Bepipulok tőle.
Kicsit zsúfolt.
Az orvosin esküt tettünk, hogy életeket mentünk.
De nemcsak menteni, hanem támogatni is kell őket,
függetlenül attól, van-e biztosításuk.
Támogatjuk őket a sürgősségin.
Inkább karcolásnak tűnik.
Azért kéne az a vizsgálat.
- Rendben. - Fő a biztonság.
- Az óvatosság. - Igen.
Milyen tuti már a fal!
Ezt nézd!
Négyünkkel kezdtük.
Ezt nézd, David, én...
Muszáj megállni a fal előtt.
Mennyi orvos van itt!
A nulláról kezdtük.
És ezt gyorsan megduplázhatjuk.
- Jó reggelt! - Jó reggelt!
Hogy van?
- Jól? - Egész jól.
- Okésan? - Egész jól.
Megkérdezhetném az őt illető teóriánkról?
Bírom a teóriákat.
Azon tűnődtünk, ha tumor van ott,
az lehet-e az első maradványa.
És azt kell esetleg kiszedni.
Az a szokatlan ebben az egészben,
hogy egy elkülönült részen van.
Lényegében az egész nyakszirti lebenyben.
- Itt, hátul. - Értem.
- A homlok- és halántéklebenyben voltak. - Oké.
- Itt, a látóközpontban... - Igen.
Teljesen beduzzadt.
Igen.
- Mutattam is az irodában, igaz? - Igen.
Lesz nyolckor egy vaszkuláris konferencia. Először átnézzük a felvételeit.
Egy csomó véleményt kapok a témáról.
Ezek a fekete dolgok nagy véredények.
- Igen. - Néha tumor is okozhatja.
Ahogy beszéltük, máskor vértolulás következménye.
De tudni akarom, miért duzzadtak a véredényei.
Van egy új gerincregrutánk.
A neve Griffin Baum.
A dédunokája L. Frank Baumnak,
az Oz, a nagy varázsló írójának.
Mitch újonca lesz.
Kisegíti Mitchet.
Jót tesz Mitch praxisának.
Gyere velem, Griff! Megbeszélésre megyünk.
Ráérsz? Gyere velem!
- John elvileg készen áll. - Oké.
Mikor kezded az esetedet?
Amundsen? Kösz, hogy a listára került.
Vaszkuláris szakemberek vagytok, érdekel a véleményetek.
Christopher Amundsen egy 41 éves férfi.
2015-ben glioblastomával diagnosztizálták.
Beszédzavara van,
ami az intravénás Avastin óta javult.
Viszont a nyakszirti lebenyben gond van,
nagyon tolulásos.
Úgy tűnik, vagy vértolulás,
vagy ez itt mind tumor, és az intravénás Avastin miatt terjedt szét.
Úgy egy hónap alatt.
Klinikai szempontból minimális fejfájása van.
A hosszú távú túlélők, akik három...
Ez új terület.
- Láttál furcsa viselkedést tumornál? - Igen.
- Újfajta sugárterápiás változásokat. - Igen?
Az lenne a kérdésem,
hogy lehetetlen, hogy ez krónikus vértolulásos infarktus legyen?
Szerintem tolulás lesz.
Szokatlan egy kép
- kiújuló glioblastománál. - A beteg is szokatlan.
Mi az a kis fokozódó izé ott?
Most állj meg!
- Itt. - Az.
Splenium.
Felfúvódott.
Erre nyomja a kamrát. Nézzétek a kamra mozgását!
- Felfúvódott. - Nem...
Tumor volt azon a kamraoldalon.
Nézd, Dave, várj! Ez nem tumor.
Ez nem tumoros kép.
Mindent bevetettél a srácnál
az utóbbi négy évben, és alapvetően antibiotikumokat alkalmaztál,
aminek csúnya hatásai lettek.
- A legrosszabbra készültél. - Én...
Lehet, hogy igazad volt.
- Mit fogsz tenni? - Kiszedem a nyakszirti lebenyt.
Szerintem legyen egy biopszia!
Ha rák, szedd ki, amit csak lehet!
Ha nem az, gyere vissza, és mondd:
„Nem tumor, végeztünk.”
Klinikailag jól van a srác...
Amennyire csak lehet.
A felszínre hajlik, vagy a roham vagy a fejfájás...
- Jól van, köszönöm. Azt hiszem. - Én így gondolom.
Csak szedd ki!
Valószínűleg eléggé beduzzad.
Szerintem is. Legyél elérhető!
Ez érdekes volt.
David érdekes dolgot vetett fel... a hosszú távú túlélőknél,
bárkinél, aki három évnél tovább tud élni egy glioblastomával,
nem lehet előre tudni...
milyen a sejt...
milyen lesz a daganat formája...
és hogy fog viselkedni.
A fő elvhez kell ragaszkodni, ami ez: „A páciens jól néz ki. Ebben kell bízni.”
Rendben. Adok egy díszes sityakot.
Igen, láttam.
Tíz-tizenöt éve nem volt olyan túlélőnk, aki három-öt évig életben maradt.
Állítható, ha kényelmetlen.
Ő abba az 5%-ba tartozik, aki ennyi ideig életben maradt.
Ilyen kis számú betegnél csak anekdotikus eredményeink lehetnek.
A vékony lábaival járkál.
Ismeretlen területen járunk.
Felfoghatatlan a család bátorsága
és optimizmusa.
JÁRÓBETEG-SEBÉSZETI KÖZPONT
- Jó reggelt, Kevin! - Jó reggelt!
Milyen volt az út?
- Hát... - Szorongós?
Kicsit, de...
Időben ideértem.
Érezni fogod az ujjaimat.
És egy kis nyomást.
- Egy laza egy-kettő. - Oké.
- Megegyeztünk? - Igen.
- Az aktív menedzsmentről. - Igen.
- Rendben. - Pitocin.
Akkor kezdjük is!
Jó, egyetértek.
Oké.
Igen. Nem akarok...
Nem akarok harcolni másokkal, meg ilyenek.
- Szerintem nem vagy harcias. - Oké.
És nem fogom tovább nehezíteni a helyzeteteket.
- Jó, rendben. - Oké. Ez a terv.
A Pitocin elvileg...
Szabályossá teszi az összehúzódást. Most is, reggel is történhet.
- Holnap is. - Ki tudja?
Meg akartam kérdezni, hogy utána mikor...
Nem tudom.
Oké, majd megtörténik valamikor.
Nagyban függ a lányod közreműködésétől.
Oké.
Babátok lesz.
- Szuper! - Oké.
Nagyon aggódtam.
Hívtam, de nem vette fel.
Magát akartuk elsőnek.
Értem.
A betegünk
testszörfözött a tengerparton,
beverte a homlokát,
és lebénultak a végtagjai a tengerparton. Először a lábát kell rendezni.
Ott voltam akkor.
Így ismertem meg.
- Ott voltál? - Igen.
- Őrület. - Langer,
Baum, Levine és Crouse,
stabilizálni kell a gerincet, dekompresszálni a gerincvelőt.
Oké, Griffin.
Mutasd meg!
Oké.
A balesetnél
néhány terület nyomást gyakorolt a velőre,
ő pedig nekifeszült,
és mintha horzsolás vagy zúzódás is lenne.
Fogjuk, és eltávolítunk két porckorongot, hogy dekompresszáljuk a csatornát.
Aztán lemezzel fogjuk rögzíteni.
Ha ez megvan, mivel alapjában instabil,
átfordítjuk, hogy a háta
kerületi rögzítést kapjon, ami csak kevés mozgást enged.
Ez a terv.
Ez őrület!
Zömmel mit tehet egy idegsebész a parton?
Hogy tudna segíteni?
Szerencsére tudtam, mit kezdjek ezzel,
legalábbis volt némi ismeretem.
Bőrkés.
Hihetetlenül kivételes ez az eset.
Akár meg is fulladhatott volna.
És hogy én ott voltam vele,
és orvosi segítséget nyújthattam,
kórházba vitethettem... Rendkívüli az egész.
Ez a gerincvelő.
Ha kétségeid vannak.
hogy jól választottál-e pályát,
de aztán ilyesmit tapasztalsz...
Ez az!
Hálásnak kell lenni a lehetőségért.
Lehet ennél jobb?
Villanyt kérnék.
Az elülső oldal megvan. Jól ment.
Most fordítjuk meg.
Jó reggelt!
Köszönöm.
- Arra van az intenzív. - Csúcs!
- Hogy tudd. - Kösz.
Próbálok gyógyszer nélkül szülni,
bár nem tudom megmagyarázni, miért.
Egyszerűen így akarom.
Anyának gyógyszeres szülése volt. Az anyósomnak is.
Sokszor bűntudatot ébreszt: „Érzéstelenítést kaptam.” Kit érdekel?
Nem kéne ítélkezni, bármelyiket is választjuk.
Szia, hercegnő!
Miért nem vetted fel a cipőt, amit tegnap adtam?
- Mert csizmát fogok húzni. - Oké.
- Elkezdődtek az összehúzódások. - Hogyan?
Erőteljesek. Kezdenek azok lenni.
- Oké. - Igen, ez...
- Szép munka! - Nagyon intenzív.
- Igen. - Mondtam, hogy fáj.
Hosszú lesz, de semmi baj.
- Csak két centi. - Igen.
Ne mondd, hogy „csak”!
- Sokat haladt előre. - Igen.
Anya, csak annyit mondj: „Kettő.”
Ne ítélkezz!
Nem értettem, miért akar képzésre menni,
- hisz orvos. - Sosem tette ezt.
De rengeteg új dolgot...
- Látod? - ...tanultunk.
- Bár nemigen számít. - Nem tudja, hogy kezelje
- a fájdalmat a saját szülése alatt. - Igen.
- Senki se, amíg meg nem tapasztalja. - Tudom.
Bánt, hogy az elméletem nem helyes.
- Reméltem, hogy helyes. - Én is.
- Ez más terület. - Igen.
Nem tudják, mennyi tumor van ott, szóval...
- Velem csinálod Christophert? - A szobádban.
Ez állatian be fog dagadni. Most volt a tanácskozás.
Készülj fel, hogy sok vérzés lesz.
- Őrülten megduzzad. - Arra mindig készen állok.
Amint feltárjuk.
És…
A vérkészítményeim mindig készen állnak.
- Nem gond. - És én csak...
Pakoljuk és kiszívjuk.
A koponyaműtéti eszközök bent vannak.
A mikroműszereink beizzítva,
és egy Sonopet meg egy perforátor is készen áll.
Átjönnél az oldalamra? Tartom a fejét.
- Kaphatok kék törcsit, Dorothy? - Egyet?
Apropó, Dorothyról kaptad a neved?
A nénikém és a nagymamám után.
Őket „a” Dorothy után nevezték el? A legfontosabb után?
- Az Ózból? - Pontosan.
Tetszik a film, de nincs benne elég fekete.
Számszerűleg egy se.
- Van benne? - Ezt orvosolni kell.
Erre a nagy, bal nyakszirti lebenycsomóra hajtunk.
Nem tudom, mit látunk majd.
- Dorothy, ez nem Kansas. - Tudom.
- A Lenoxban vagy. - Igen.
Diákok, óvatosan álljanak körbe!
Ne érjenek semmi kékhez vagy műanyaghoz! Ez egy teljes nyakszirti lebeny.
A kemény agyhártyát bökdösöm.
Tele van, ahogy gondoltuk.
Ezt nézd! Ez a sugárzás okozta változás.
- Fene! - Ez elhalt szövet.
Igen.
Előre mondom, vegyes kép lesz.
Biztosan lesz
némi agyi vértolulás vagy infarktus.
Nem hiszem, hogy tumor lesz.
Nézzék a hatalmas,
eltömődött vénákat!
Beduzzadt az agy.
Legyen némi öblítés hozzá!
Van nagy vattánk? Vér van a teremben.
Minden kész, John.
Nem látok még tumort.
Vágjuk fel mindet!
Nézzék! Ez már inkább tumornak tűnik.
Igen.
Nézzék ezt a tumort! Tipikus glioblastoma.
Sajnos Chrisnek ez...
gondot jelent.
Mert ez nem csak egy kis kiújulás.
Ez valószínűleg egy rezisztens tumor nagymértékű szétterjedése.
Azta!
Ez hatalmas.
Nagyon nagy.
Ez az egész mind...
egy masszív glioblastoma.
Őrülök, hogy ezt most csináljuk, és nem vártunk.
Hétvégén rosszul lehetett volna.
BÉKEHADTEST
A SZERELEM AZ SZERELEM
Igen, egész hétvégén a városban akartam dolgozni,
mert szerintem pezsgő most az élet.
A színek, az emberek. Nagyon boldogok.
Emberek, akik kifejezik magukat. Imádom.
- Üdv! - Üdv!
- Hogy van? Dr. Macri vagyok. - Örvendek!
- Milyen színesek! - Hogy van?
Hát igen.
- Mi történt? - Támadt egy kis gond.
- Beszéljek helyetted? - Igen.
Állkapocsízületi rendellenessége van.
- Kiugrik neki. - Műtétem volt.
Megöleltem, ásítottam, és kiugrott.
- Sajnálom. - De addig csúcs volt a nap.
Azzal kezdődött, hogy arcon rúgott egy beteg.
Mentősként dolgoztam 2016-ban.
Néha egyszerűen visszanyomható.
Néha elég a gyógyszer,
- vagy ha teljesen kiütnek. - Oké.
Lássuk, mit tesz a hidromorfon!
- Oké. - És...
Ha semmit, propofolt kap, és próbáljuk visszaugrasztani.
Lazuljon el!
- Lemegyünk alfába. - Mindenki.
Boldog Pride-napot!
- Nincs ok rejtegetni. - Villanyt oltunk.
Oké, próbáljuk meg!
Nem? Oké.
Szusszanjon! Nagyon feszült.
Nem megy, ha ellentart a kezemnek.
Legrosszabb esetben
- elaltatjuk. - Oké.
- Mély... - Mély levegő!
Mély...
Oké.
Üssön ki, kérem!
- Üssem ki? - Igen.
Megtehetem, persze.
Szerintem be kell nyugtatóznunk.
- Megpróbálod? - Igen.
Sok állkapcsosom volt.
Hannah!
Elérkezett az időd.
- Oké. - Most megfordítjuk.
Átfordítjuk az asztalon.
Igen. Dr. Bob vezényel.
Kell hat biztonsági heveder és két méter csomagolóanyag.
Még ne! Az oldalán. Vedd ezt az oldalt...
- Kész? - Még egy a lábnál. Igaz?
Egy, két, há'!
Ez az egész itt lejön?
Mint egy bűvésztrükk.
Ki ezzel a szobából!
Kérhetnék egy rakás kendőt?
Sokkal jobb volt, mint két asztallal.
Időt spórol.
Éljen a gerincek cárja!
Igen. Mit huzalozol?
Végül is vettünk ki csontot, Mitch.
Jól néz ki. Remek anguláció a hármasokon.
Csodás.
Régimódi, így megy. Bacitracinkenőcs.
Oké.
Némi Xeroform, aztán 10x10-es steril géz.
- Igen. - És ennyi.
Igen. Egyetértek.
Ennyi.
Megcsináltad.
Langer.
Ez őrület. Csak tudatni szeretném veled,
hogy aggódom,
hisz a beteg a legfontosabb.
Hihetetlen.
Lazítsd el a karod és a lábad!
Jó.
Remekül csinálod.
Fújd ki!
Lazítsd el a lábad!
Az egész terhesség alatt csodás voltál.
Jól vagy, édes? Minden rendben?
Nem értem, miért is kéne gyógyszer nélkül
- végigcsinálnom. - Én se értem,
- miért nem kérsz érzéstelenítőt. - Szerintem kérek.
- Miért ne? - Nem akarom...
Úgy érzem, végig hányni fogok.
- Fáradtnak tűnsz. - Nem aludtam.
Régóta nem alszol.
Hónapok óta.
- Oké. - Az nem jó.
- Segíthetek? - Kérhetnék érzéstelenítőt?
Persze. Máris.
Minden oké, édes!
Oké?
Van valami?
A folt alapján tumor lesz.
Lássuk! Nagyon sejtes.
A sejtek túl abnormálisak. Mikrovaszkuláris burjánzás is van.
Az endoteliális sejtek duzzadtabbak a normálisnál.
Ez egy kiújult glioblastoma. Csúnya.
Igen.
Egek!
Azt fontolgatom, kiszedem.
Aztán más jut az eszembe.
Hogy beleillene az új kísérletünkbe,
amit tervezünk.
Sugárkezelt beteg, fogunk egy nagy adag csepleszt,
a véredényhez kötjük a nyaknál, a kivett részt zsírral helyettesítjük,
aztán majd kiderül.
Mikrokörnyezet-változtatás.
Ártani nem árthat. Másunk úgysincs.
Vannak új eszközök, új vakcinázási módszerek...
új módok a vér-agy gát kikerülésére. Ki kell találni valamit.
Pont, akire gondoltam.
Nézd, David!
Az ujjam...
- ezen a síkon van. - Igen.
Az egész tumor. Nézd!
- Szörnyű. - Masszív egy tumor.
- Az egész szar gyorsan megnőtt. - Egy hónap alatt.
- Ezt nézd! - Durva!
Szegény fickó!
Egy hónap. Négy év után.
Elszabadult egy sejt.
Bejössz?
Persze. Bekapcsolódom egy kicsit.
Adj Davidnek tumorcsipeszt! Nekem egy bipolárist.
Vigyázzunk David mintáira!
Ezt nézd! Ez mind csúnyán elhalt.
- Van gyereke? - Van egy lánya.
- Van gyereke? - Igen.
- Miután megtudta a glioblastomát? - Aha.
- A kórházban esküdtek. - Szomorú.
De élt négy évig,
- és csak... - Rosszabb lett.
Ne feledd, szisztémás kezelést kapott,
de a vér-agy gátat valószínűleg nem lépte át.
Nézzétek! Látjátok a határt?
Van itt egy finom határ.
David a fehér síknál van, én meg kiszedem a tumort.
Vág, mint forró kés a vajban.
Ez a rész a kihívás: tudni, mikor álljunk le.
Közel vagyunk a limithez, amin túl már nem szedhetünk ki többet.
Az egész nyakszirti lebenyt kiszedtem.
Kiszárítom ezt.
És itt van a limit.
- Többet nem tehetek. - Igaz.
- Ez nagyon jó. - Igen.
Végeztünk is.
Beszélek a feleségével.
- Minden remekül ment. - Oké.
- Még nincs vége. - Jó.
Gyorsan szólni akartam.
- Oké. - Tumor volt.
Az egész.
Sajnálom. Engem is meglepett. Egy kiújult, masszív tumor,
és az egészet kivágtam.
Ki tudtam szedni, mintha egy különálló citrom lenne.
- Igen. - Egek, citrom méretű
- két hónap alatt? - Igen.
Ez mit...
Ez van.
Nem tudom, genetikailag mi a helyzet.
Felmentem a patológiára, hogy magam nézzem meg, és tumor.
Tumornak tűnt.
Most szerintem várnunk kell egy kicsit.
Tisztázzuk: kivettem az egészet.
Tiszta, és én...
azon gondolkodom, mi következzen.
Egy csapat leszünk.
Minden ismert glioblastoma-kezelésen átesett.
Kicsit optimistán azt mondom, kitalálunk neki egy kezelést.
De azt szeretném, és tudom, ön jó ebben,
ha újfajta megoldásokon ötletelnénk.
- A genetika után. - Köszönöm.
Tudom. Ez most nehéz.
Chris! Dr. B. vagyok.
Szorítsa meg a kezem, ha hall!
Jó.
Minden szépen ment, oké?
Ébredezik.
Egy kis oxigén...
Mozgassa a lábujját, Chris!
A bal lábujját!
Jó. És a jobb oldal?
Mozgassa a jobbat!
Rendben.
Megszorítaná a kezem itt?
Szorítson!
Nem állunk meg.
Szorítsa meg itt a kezem, Chris!
Az egyik védelmi mechanizmusunk az, hogy továbbhaladunk.
Nem akarunk mérlegelni.
Vagy mélyebbre ásni.
Sebezhetők vagyunk.
Ha le kéne állnom, hogy mérlegeljek,
talán folyton sírnék.
Muszáj kinyitni a következő ajtót, és kiszellőztetni az agyam.
Egek!
Szép napunk van.
A nap mindig előjön.
- Az orrán át... - Szemet behunyni,
és próbáljon mindent elfeledni!
Nagy levegőt!
Meg is van.
Oké, lehet, hogy kelleni fog a másik propofol fele.
- Kérem. - Oké.
Talán így jó lesz.
Oké.
Semmi gond. Nem is jó neki.
Egy pillanat!
Igen. Szerintem rendben van.
Most teljesen be tudja csukni.
Oké, befejezzük. Tartsd, én pedig...
Mindenkit megölelnék. Szeretem magukat.
Remek munka.
Jól csinálta.
Igazodott, mikor teljesen ellazult, szóval reméljük,
jobban lesz.
Üljünk fel! Hogy érzi magát?
Visszaugrott, édes?
Valami... jó érzés.
Jobb?
Megpróbálhatjuk újra.
- Lazuljon el! Harap. - Nyugalom!
Próbáljon ellazulni, Tyler!
Semmi baj.
Megvan.
Be tudja csukni? Próbáljuk meg!
- Látod? - Príma.
Oké.
Pihenjen, ne beszéljen! Csak lélegezzen!
Ne nyissa ki a száját! Csak megnézem a fogait. Igazodnak.
Jól érzi magát?
- Igen. - Oké.
Csak ne mozgasd, édes!
Hova megy, dr. Langer?
Megnézek egy távozó beteget, aztán jövök.
Fantörpikus.
- Dave! - Igen?
Fél négykor megyünk.
Az egész... Emlékszem, amikor a parton feküdtem, megkérdeztem:
„Hogy hívják?” Maga olyan rendes volt!
Azt mondta: „Hagyja! Örömmel segítettem.”
Tudnom kellett, ki maga.
Hogy mindkét szempontból segíthettem...
Nem fordul elő többé. Lehetetlenség.
Aztán meg a fia is ott volt.
Mivel is megéltem hasonlót az apámmal, tudom,
ha elvisznek az apánktól, és nem lehetünk... az nagyon nehéz.
Olyan, mintha 30 éve ismernénk egymást.
Sok mindent behoztunk 20 perc alatt.
- Kötődnek egymáshoz. - Hihetetlen az egész.
- Remélhetőleg barátság lesz belőle. - Persze.
- Igen. - Imádom, ember.
- Oké. - Köszönöm.
Nem, üzent nekem...
azt reméli, legalább öt. „LOL.”
Áldás. Gondolj nyolcra!
Semmi baj, bármi is legyen.
Remekül csinálod, oké?
- Csodás vagy, édesem. - Remekül csinálod.
Lekicsinyled magad. Teljesen kitágultál.
Úgy viselkedett, amikor bejöttem...
Erre pont nem készültem fel.
- Kitágult. - Bal nyakszirti babapozíció.
Szép munka. Itt vagyunk. Meg tudod csinálni, édes.
Pihensz, vagy kezdjünk el nyomni?
Nem tudom.
- Oké, pihenj egy percet! - Remekül csinálod.
- Oké? - Pihenj csak!
Végy levegőt!
Lélegezz!
- Kapcsold vissza a zenét! - Oké.
- Halkíthatnál rajta. - Majdnem megvagyunk.
Jöhetsz. Készen áll a szülésre.
Jól csinálod.
Csak úgy repül az idő.
- Jól csinálod. - Örülök az érzéstelenítőnek.
Gyorsan fokozódott.
Fel se kellett mennünk kilenc után.
Dr. Little-Richardson?
- Igen? - Ne tessék beleszólni!
NEW YORK-I TŰZOLTÓSÁG SÜRGŐSSÉGI ELLÁTÁS
- Jobban van? - Igen.
Amint felébred,
- talán haza is mehet. - Egek! Csodás!
Vonattal megyünk. Végig vele leszek.
- Jó. - Köszönöm.
- Kedves. - Nincs mit.
Kösz, hogy jó beteg volt.
- Köszönöm. - Még megy a buli.
Visszamehetünk a Pride-ra.
- Jó itt kint. - Csodás.
Közelről nézhetjük.
Az éjszakai műszak láthatja a Pride-ot.
Igen.
Szép az éjszaka. Imádom a színeket.
Oké, néha szidom a várost,
- de ez most jó. - Igen.
Remek dolog.
Tökéletes.
A BÜSZKESÉG SOKSZÍNŰ
Különböző okokból néha elegem van New Yorkból,
de ez most gyönyörű.
- Szia! - Hogy vagy?
Szia, édesem!
Szia! Ki vagy?
Jól vagy, Amanda?
Jól, apa. Köszönöm.
Maradhat a függöny mögött, de most nyomok.
Jó a zokni, édes?
A lábad... Jó.
Nem veszem magamra.
Köszönöm.
A lányom már sok vért látott kifröccsenni.
A baba kicsusszan, mire ő: „Ne, apa!”
Mit csinálsz ott? Maradj csendben!
- Van még egy? - Igen.
- Még egy összehúzódás? - Tessék.
Úgy tűnik? Használhatnám?
- Használd! - Oké.
Nyomj!
Igen, menni fog!
- Megy ez. - Ez az!
Igen! Szép munka.
Nyomd! Jól csinálod.
Maradjon ez a pozíció?
Oké.
- Remekül csinálod. - Szerintem megint lesz.
- Mehet? - Készen állsz?
És nyomd!
Addig folytatjuk, amíg bírod.
Kiváló.
Szép munka!
- Nagyon jó, Amanda. - Na még!
- Jó. - Szép. Kiváló.
- Kiváló. - Ez az!
Szép munka!
Vajon segítene egy tükör?
- Ezt akartam kérdezni. - Kipróbálhatom?
Talán segít abban, hogy rálássak.
Még meglátjuk.
- Nyílik a bejárat. - A szeméremajkak? Oké.
- Látod? - Igen.
Az egész testeddel nyomj! Jó.
Görnyedj be! Ez az! Szuper!
Nagyon jó.
Tökéletes.
Ha imádkozni akarsz a babáért, megteheted hangosan, apa.
Köszönet mindenkiért, Uram! Óvj minket! Ámen!
És nyomj!
Egy,
- kettő, három... - Tökéletes!
...négy,
öt,
hat, hét,
nyolc, kilenc, tíz.
Kiváló.
Megy ez, hercegnő.
- Meglesz ez, hercegnő. - ...négy, öt, hat, hét, nyolc,
- kilenc, tíz. Szép! - Csodás!
Kitűnő! Még egy kicsit!
Ne!
Szép munka, hercegnő!
- Csodás, hercegnő! - Igen.
- Oké.
Megpróbálod most?
- Nem. - Semmi baj.
Nem akarod pazarolni.
Nyomj!
Szép, hercegnő!
Igen.
- Kiváló. - Szép.
- Csodás, bébi! - Még egyszer!
Menni fog.
Fantasztikus, hercegnő!
- Kitűnő! - Szép!
Csodás!
- Rendben. - Rengeteg a haja.
Nagy levegőt! Oké.
- Kis bongyorka. - Mit művelsz a kezeddel, Kevin?
Bocs.
- Szelfit akartam. - Ne!
Oké.
- Csak... - Minden rendben.
- Oké. - Semmi baj.
- Minden oké. - Megzavarodtam,
- mert... - Tudom.
- Fogd a lábam... - Azon leszek.
...vagy lecseréllek.
- Oké. - Oké.
Le leszel cserélve.
Menni fog, hercegnő.
- Gyerünk! - Meglesz! Hajrá!
- Tovább! - Újra!
Szép munka, hercegnő!
Jaj!
- Semmi baj. - Itt vagyunk.
- Túl nagy a nyomás.
Oké.
Majdnem megvan, édes.
Gyerünk!
- Nagyon jó, hercegnő! - Csak még egy kicsit!
- Jön, édesem. - Igen.
- Nézz rá, hercegnő! - Gyerünk!
- Ez az! - Meglesz.
- Menni fog. - Oké.
Meglesz.
- Nyomd! Ez az, hercegnő! - Látom a fejét.
Már jön is, Amanda.
Szuper!
- Igen! - Ez az, hercegnő!
Gyerünk!
Itt van a kisbabánk!
Szia, drágám!
A kisbabánk!
Tudtam, hogy képes leszel rá.
Megérkezett a kisbabánk!
A mi hercegnőnk.
A hercegnőnk.
- Láthatom? - Sír?
Lélegzik. Adok neki egy kis oxigént.
Oxigént pumpálnak?
Nem tudom, mi ez.
Itt az első sírás!
- Sírj, kicsi! - Látjátok a babát?
Nehéz útja volt, nem igaz?
Köszönj anyunak!
Köszönj csak anyucinak!
Itt a papa.
Szia, édes!
Még nem tudom, mi lesz a neve.
- Oké. - Ez jó.
Oké.
Vaginális szülés.
- Igen. Köszönöm, Jézus! - Ezt akartad.
- Azt hiszem, Ava Rose lesz a neve. - Ava Rose.
Ava Rose Little-Richardson.
Szeretlek.
Én is szeretlek, apa.
Ava Rose.
KÉT HÓNAPPAL KÉSŐBB
Istenem!
Teljesen szétterjedt a tumor.
Az egész agyat ellepi.
- Halló! - Laura! Dr. Boockvar vagyok.
- Jó napot! - Ráér?
- Elnézést! - Beszélhetnénk?
Igen.
Chris már a fejét sem bírja felemelni.
Ágyban van?
Igen. Nem tud járni. A karját is alig tudja mozgatni.
Hirtelen nagyon gyorsan leromlott az állapota.
Nos, én...
A tumor teljesen átterjedt a másik oldalra.
Értem.
Igen, tudom.
Próbálom megértetni vele, és...
Próbálom megértetni, hogy ennyi volt.
Szerintem öntől kellene hallania.
Istenem! Nem hiszem el, hogy ez a kibaszott helyzet.
Gyűlölöm ezt az egészet!
Dr. Boockvar! Laura édesanyja vagyok, Rosalee.
A családunk elmondhatatlanul hálás azért,
amit tettek. Laura is.
Szívesen.
Önök a családtagjaink. Laurának is mondtam tegnap.
Szeretjük önöket.
- Mi is önöket. Viszhall! - Viszhall!
Bassza meg!
Elviselhetetlen, amin ezek a családok átesnek.
Nagyon motivál, de szinte... fel is dühít.
Ilyenkor az van bennem:
„Miért nem tudok segíteni rajtuk?”
Aztán jön az asszisztens egy akut esettel.
És megyünk tovább.
És csak mosolygunk, és haladunk tovább.
Dr. Boockvar hív...
levélben keres...
hogy megszervezzünk egy találkozót veled és az American Brain Tumor Associationnel.
AUTOMATA AJTÓ - VIGYÁZAT
Most sok az aggodalom a kiégés és a fáradtság miatt.
Amit érzek is,
hisz családom van, férjem és gyerekem.
Persze.
Ha valaki elhuny, a legjobban az visel meg,
amit a családtagjai éreznek.
Ahogy látom a gyászukat.
De még nem égtem ki. Szeretem a klinikai munkát.
Mi a probléma?
Még mindig nagyra tartom.
Az embereket, a családjukat és a történeteket, amiket hallok.
Gerincprobléma?
Imádom.
És nagyon fáj.
Nincs gyógyszerérzékenysége?
Nem akartam egy ilyen városban felnevelni a fiamat, de...
El se akarom hagyni a várost.
Ez tényleg fantasztikus hely.
Akárhányszor idejövök,
megérint valami, ami emlékeztet,
miért jártam orvosira, miért választottam ezt a szakterületet, karriert.
Még nem tudom elengedni.
Nézd a kisbabámat!
Oké. Nem?
Szia! Mehetünk?
Anyu már orvos.
- Tudtad? - Négy éve is orvos voltam.
- Szeretnél zenét? - Szép kilátás volt, tele napfénnyel...
Szívesen vagyok New York-i.
Annak ellenére, hogy hamis New York-i vagyok, de...
ez már nem az én környékem.
Még visszajövünk. Remélem.
Ha nem,
Kalifornia gyönyörű.
De nincs New Yorkhoz fogható város.
Én csak...
Szia, Rema!
- David! - Mi a baj?
- Fáradt vagy? - Igen.
- Nem akarod a második esetet? - Nem. Nem megy.
- Mi lesz pénteken? - Pénteken?
Ralph és Jason intéz egy esetet,
- de visszatérek. - Te nem?
Ralph és Jason elkezdik.
- Biztonságos, ha kimaradsz? - Igen.
Nagyon is. Rendben lesz.
- Majd hívunk. - Oké.
- Szép napot! - Köszi!
Vezetőként fel kell adnunk néhány olyan dolgot,
ami boldoggá tett.
Beteggondozás, műtét, kemény esetek.
Bizonyos mértékű lemondást követel.
Remélem, visszatekintve úgy látom majd,
hogy helyesen cselekedtünk, a megfelelő dolgokra összpontosítottunk,
és nem arra, ami lényegtelen.
A szívünkre hallgattunk, és ekképp cselekedtünk.
De az igazság az, hogy óhatatlanul változnak a dolgok.
- Üdv! - Üdv!
- Újak vagytok? - Igen.
Mivel foglalkoztok?
- Mindennel. - Tényleg? Dave Langer vagyok.
CHRIS SZERETTEI KÖRÉBEN HUNYT EL.
A SOROZATOT AZOKNAK A BETEGEKNEK,
CSALÁDTAGOKNAK
ÉS GONDOZÓKNAK AJÁNLJUK,
AKIK MEGOSZTOTTÁK VELÜNK BÁTOR TÖRTÉNETEIKET.
A feliratot fordította: Kanizsai László