Previously on Revolution...
- Aaron? Hur visste du var jag fanns? - Vi, typ, skickades hit.
Jag tror det har att göra med vad vi tre gjorde på M.I.T.
- Rädda oss. - Du låste in oss? Varför?
- Vi är döende. - Det är koden. Det är fel på koden.
Det finns en minnesläcka här. Den biten ställer till problem.
- Aaron, vad gör du? - Ger du det ett virus?
Aaron, vad är det som händer?
Snälla, döda oss inte.
God morgon från New York. Jag är Chris Hayes. Det är en vacker 5 mars 2014.
Innan vi börjar... vi har en smockfull dag framför oss.
God morgon.
- Aaron? Är du okej? - Jag är inte säker.
Vi måste skaffa dig en bovetekudde. Då kommer du att sova bättre.
Nej, det är inte det. Som att något är avstängt. Att jag bara... glömmer något.
Om jag visste det skulle jag inte glömma.
Vi ska nu över till Pentagon.
I morse, samordnades i sju talibanska fästen i Afghanistan, en serie-
-Power Outage Payloads, eller POPs, som ett nytt initiativ av departementet.
Resultatet blev, att all elektronik, från datorer till bilar, slutade fungera.
Mr Pittman, jag behöver dig.
- Jag har sett den killen tidigare. - Vilken kille?
- Den lilla, skalliga snubben. Han. - Jasså, var?
- Jag vet inte. - Okej.
Ät nu. Vi kommer för sent till jobbet.
Ja, ja, visst.
Fan. Glömde beställa mandelmjölk.
Det är en stor dag i dag. Är du nervös?
Aaron?
Aaron? Vad gör du? Lägg tillbaka det.
Förlåt.
Jag bara... Jag fick en konstig tanke... typ, att det är svårt att hitta mat.
Älskling, vi är bokstavligen omringade av restauranger.
- Ät inte sopor. - Nej, just det. Jag vet.
Nu skrämmer du mig.
God morgon, boss. Googlefolket droppar in runt 12,30.
Vi installerar den nya projektorn för demonstrationen. Jag jobbar fortfarande-
-på biljetterna till Timberwolves. - Redo för din presentation?
Snubbla inte på mållinjen. Du är slipad.
Hej, boss. Du behövs här.
Vi har jobbat med det hela natten. Har nästan knäckt koden-
-men vi hakar upp oss på den här rekursiva algoritmen, så...
...kan du hjälpa oss?
Senare kanske.
- Vi behöver den faktiskt nu. - Jag känner inte för det nu.
Nanoteknik... Dr Matheson, vad innebär det i praktiken?
Först och främst, inga skador på civila. Vi har finslipat maskinerna till POPs...
Jag känner henne. Jag känner henne.
- Hur känner jag henne? - Aaron, jag tänker inte förlora dig.
Aaron. Aaron. Aaron!
Aaron! Vad är det?
Jag vet inte om något av det här är verkligt.
S02E15 *Dreamcatcher*. Översättning: ammi [STfA].
Så, om jag har fattat det rätt, tror du att allt det här är en slags dröm?
Jag vet att det låter galet.
Och du levde verkligen i en värld utan elektricitet?
Okej, men du inser väl att det inte låter riktigt klokt?
Jag är medveten om det.
Vad är det sista du kommer ihåg från din strömlösa värld?
Du var där, damen från TVn och den lille killen från presskonferensen.
- En brud i en liten t-shirt. - En brud i mörkret. Superverkligt.
Och det fanns massor av armborst och svärd, och-
-någon bankar skiten ur mig, hela tiden. - Sluta. Bara... bara sluta.
- Kände du det? - Definitivt, ja.
Om det här var en dröm, skulle den då kännas verklig?
- Nej. - Precis.
Så vi flyttar presentationen till i morgon, ring dr Franklin-
-åk hem, så du får vila.
Till lunch, hur låter det med kryddstark korv och paprikasås?
Korven och paprikan får puttra...
Mindre än en timme, i bara 60 dagar.
När var sista gången du drack en iskall Bud Light?
Det var en utmärkt fråga.
Herregud, vad det var gott.
Låt det här vara verkligt, snälla.
Låt det här vara verkligt.
Och hur känner vi oss i dag?
Mycket bättre, doktorn.
- Sant? I går skrämde du skiten ur mig. - Jag var lite borta.
- Lite? - Men jag är okej, och du hade rätt.
Utan ström, men va fan, det är drömmen.
Vem skulle någonsin vilja att den mardrömmen var äkta? Det här...
...det här är verkligt. Har ett stort hus, och jag har-
-kall öl, jag har internetporr, och dig, det finns ingenstans jag hellre vill vara.
Jag älskar dig. Med undantag för porrbiten.
Du gifte sig med en vital amerikansk man.
- God morgon. - God morgon.
God morgon.
- Tack så mycket. - God morgon.
God morgon. God morgon.
- God morgon. - Hur mår alla idag?
- God morgon, mr Pittman. - Hej.
- Hej, boss. - Mike.
Är vi redo för den stora presentationen?
15:00 prick. Och som det ser ut kan du få biljetterna till Timberwolves ikväll-
-om du fortfarande vill det. - Mike, kompis, jag vill ha allt.
- Aaron. - Vi har verkligen fastnat.
Så om du kan vara snäll och färdigställa koden och skriva in den...
Var ni killar så här inkompetenta när jag anställde er?
Där har ni problemet. Ni har en minnesläcka där.
Det är därför de betalar dig de stora...
Diego!
- Följ med mig. - Inte en chans.
Fan också, Aaron. Kom igen nu.
Du är t-shirtbruden.
Vad heter jag? Det vet du, Aaron.
Lyssna nu. Du måste minnas allt. Du måste.
Vad heter jag?
Charlie.
- Jag drömmer, eller hur? - Tyvärr.
- Jag visste att det var för bra. - Vi måste röra på oss. De är efter dig.
- Vänta, vad? Vem är efter mig? - Kom!
- Charlie, vem fan är efter mig? - Det är nanotekniken. De är här.
- Här, som i mitt huvud? - De är mikroskopiska, geniala-
-finns överallt, inklusive din skalle. - Varför gör de så här?
- De dör. De vill att du fixar koden. - Jag kommer ihåg nu.
Så allt det här är ett trick. En virtuell dokusåpa. Som Matrix.
- Hur känner du till Matrix? - Inte Charlie. I ditt huvud.
- Fattar du något av det här? - Jag försöker, okej?
- Så du är här för att... - Jag är ett fantasifoster.
Jag är den delen av dig som kämpar emot. Men vi kan få in dig på rätt spår.
Vi behöver bara lite hjälp.
- Hjälp från vem? - Dina vänner, familj, Miles, min mamma.
- Du menar din mamma som är på tv? - Du måste hitta henne, Aaron.
Du måste få henne att hjälpa dig.
Kom. Vi ska få dig att vakna upp från den här förvirringen...
Du måste åtgärda koden, mr Pittman.
- Taxi! Hej, taxi! - Hej! Passa dig, kompis.
Kör!
- Vart, sir? - Chicago. Kör mig till Chicago.
Ben, du är min hjälte om du hämtar Charlie från baletten i morgon.
Ta med mellanmål. Ingen Granola, inga nötter.
Det finns en nötallergiker i klassen. Ja. Jag älskar dig också.
Rachel.
Ja? Känner jag dig?
Herregud, du måste skämta. Snälla, du måste komma ihåg!
Jag är ledsen. Jag känner inte dig.
Det här är inte verkligt. Jag vet att det låter knäppt, men vi är båda-
-i mitt huvud just nu, och du ingår i ett nanoprogram.
- Du måste flytta på dig. - Nej, nej, nej, du måste lita på mig.
Okej? Vi är vänner.
Och om det är något jag vet...
Rachel, vänta. Gå inte.
Stanna. Stanna. Snälla, okej?
Snälla, skjut inte.
Har jag något vapen? Jag...
Jag har ett vapen.
Jag är verkligen ledsen för det här, men jag behöver din hjälp-
-och jag vill att du tar mig till Miles.
Hur känner du Miles?
- Herregud. - Vilka är det?
Jag förklarar sedan, men nu sätter du dig i bilen och kör.
- Är polisen efter dig? - De var inte poliser.
- Vilka var de? - Svårt att förklara, men fångar de mig-
-går det åt helvete för de där ute. - Där ute? Vad menar du med det?
Du måste hjälpa mig. Jag bryr mig inte om hjärnspöken. Du är min vän.
Mer än så. Du tillhör familjen. Jag känner dig, Rachel.
Du vet ingenting om mig.
Jag vet att du har en affär med Miles.
Dr Gene Porter, är din far.
Han bor i Willoughby, Texas, och det var där du växte upp.
Jag vet vad ni fick gå igenom när Danny var baby, för att hålla honom vid liv.
- Hur kan du veta det? - Du berättade det.
Hur lättad du var varje morgon när han vaknade och log åt dig.
Du sa att du hade hjärtat i halsgropen.
Jag har aldrig berättat det för någon.
Jag kan inte förklara det, men du tillhör familjen.
Och jag skulle aldrig skada dig.
Jag ber dig, snälla, hjälp mig. Du är ingen fotbollsmamma.
Du är faktiskt lite rädd, och det vill jag att du slutar med, så snälla.
Bilolyckor, brand, sjukdom... inga problem!
Vi här, på Tom Nevilles Försäkringar, är de bästa.
Visste du, att mer än 150.000 människor dör varje dag?
Det är mer än två personer per sekund.
Där blev det två till.
Den där killen är ett as.
Hej, Miles.
Vad gör du här?
- Kryper du tillbaka? - Det är inte vad det ser ut som.
- Vem är skäggmurveln? - Det är svårt att förklara.
- Jag tycker vi borde lyssna på honom. - Så fan heller. Jag vill prata med dig.
- Vi har pratat. - Nåväl, låt oss prata igen.
Hallå! Ni båda, vi måste fokusera.
Okej, ta en promenad, kompis.
Jag ger dig $1000 om du lyssnar i tio minuter.
Den här vägen, mr Skäggmurvel.
Rätta mig om jag har fel. Några killar jagar dig.
För någon hemlig kod.
Ja.
- Är du spion? - Nej!
Och du vill att jag ska göra vad?
Om de hinner upp oss, vill jag bara att du, du vet, gör din grej.
- Vad är min grej? - Grejen när du...
Du går bärsärkargång med ett svärd, du vet, och dödar alla.
Din vän är knäpp.
Åh, va fan är det här?
Rachel, jag kom till stan för att få den där killen att sluta förfölja dig.
Hjälp mig genom att inte förfölja honom. Det är kul att se dig.
- Okej, okej, det räcker nu. - Vem är skäggmurveln?
Herregud, tänk om ni kunde sluta med det.
- Sluta med vad? - Vet inte, programmet ni alla följer!
Miles, du är ingen nersupen alkis.
Jag menar, kanske lite, men i en annan värld, är du krigare.
Du är en jävla bra härförare. - Och du... du hade en armé med-
-vagnar och hästar och uniformer från inbördeskriget.
Jag är intresserad av inbördeskriget.
Ja, vi fattar det. Ni är min vänner.
En form av.
Och nu, vill jag att ni är den jag vill, att ni är. Var er själva!
Var er själva. Nu!
- Han är en intressant tjomme. - Han skulle behöva Thorazine.
De där killarna är tillbaka.
- Vem är det, Aaron? - Min värsta mardröm.
Jag tror det är därför de använder hans ansikte.
Snälla, snälla, ni måste hjälpa mig.
Stilla.
- Snälla, svärdet! Du måste. - Ledsen. Vi vill inte bli inblandade.
Nej, nej! Nej! Låt inte dem ta mig! Nej, nej!
Nej, snälla! Släpp mig... låt mig gå!
Hjälp mig, snälla!
Släpp mig!
Hjälp mig, snälla!
Nej! Släpp mig!
- Ni hjälpte mig. - Jag kommer ihåg.
- Tack och lov. - Jag minns allt.
- Ja, jag också. Alltihop. - Det gör vi alla.
- Men hur? - Du pratade om svärdet.
Och pistolen. Det är din hjärna. Om du koncentrerar dig, kanske du kan styra det.
- Men jag vet inte hur jag gjorde det. - Du blir tvungen att räkna ut det.
Okej, så nu måste jag bara...
Vad fan ska jag göra?
- Naniten har dig instängd i en dröm. - Jo. Så hur vaknar jag?
Säg det. Vad får dig att vakna ur en dröm? Rädsla. Döden. Förlägenhet.
- Ormar jagar mig varje gång. - Ingen frågade dig.
Aaron, hallå.
Tänk.
Faller.
Ett fall får det bli. Vi kastar dig från taket på en byggnad.
- Ja. En hög. - Och hoppas att du vaknar på nervägen.
- Och om jag inte gör det? - Hursomhelst, naniterna får inte koden.
Var det här ditt?
- Strömavbrottet måste suga för dig. - Ja, jag förlorade en del grejer.
- Jag är rädd. - Du klarar det.
Du är den modigaste personen jag vet.
Om jag kommer härifrån, kommer jag till Willoughby, och letar upp dig.
- Bra. - Okej. Nu gör vi det här.
Lång promenad, kort ansats. Kom igen nu.
Okej, okej.
Herregud.
Aaron, gör det inte.
Vad gör du här?
Gå bort därifrån, snälla.
- Var är mina vänner? - Vi skickade iväg dem. Förlåt.
- Vem är du? - Du måste rätta till koden, Aaron.
Var inte rädd. Det här behöver inte bli något negativt. Kom ner, och hjälp oss.
Om du rättar till den, kan du stanna här med mig.
Det är inte verkligt.
Allt du har förlorat där ute, kan du få här.
Du har makt, varm mat, kall öl.
Du har mig. Vi kan skaffa barn.
Du behöver inte vara rädd längre. Du kan vara lycklig.
Du förtjänar att vara lycklig.
Du vet att du vill stanna.
Du har rätt. Du har ingen aning om hur mycket jag vill stanna-
-hur mycket jag hatar det där ute, och hur mycket jag vill vara trygg här-
-med dig.
Men du är inte hon.
Nej!
Måste erkänna, du har en hel del kämpaglöd i dig, mr Pittman.
Det är värdelöst, men du har det.
Nej! Nej!
Nej! Det här är inte rätt!
Det är inte din hjärna längre, mr Pittman.
Vi kontrollerar horisontalplanet. Vi kontrollerar den vertikala.
Vi kontrollerar allt.
Nu... ska du reparera koden.
Nej!
Vi kan göra obehagliga saker här inne, mr Pittman.
Vi kan göra ditt liv till ett helvete. Bokstavligen.
Så jag räknar till tre.
Ett.
Två.
Du blir tvungen att räkna ut det.
Om du koncentrerar dig, kan du kontrollera det.
Tre.
Du kan inte göra mig något. Det här är min hjärna.
Din hjärna, tillhör oss.
Du bluffar.
Du är en maskin.
Du är ihopbyggd och programmerad. Och du är döende.
Du tappar kontrollen för varje sekund som går, din misslyckade Skynetskit.
Jag är inte rädd för dig längre. Så håll dig borta från mig.
Vakna nu, din jävel.
Vakna!
Priscilla.
Gå upp, gå upp nu.
Kom igen, gå upp.
Aaron, vad har du gjort?
Om du eller dina män tar ett steg mot oss, skär jag halsen av dig.
Det du gick igenom måste ha varit helt sjukt.
Det var inte så illa... Jag hade kall öl, och det var trevligt.
Tänkte du någonsin på det?
Om att... bara stanna?
Det var overkligt. Det var inte du.
Vad händer?
Naniterna absorberade strömmen, och höll den borta.
Så, om de verkligen är döende...
Vad ska vi göra nu?
Jag vill bara gå hem.
Bara rakt fram.
Aaron?
Hej.
- Jag trodde inte du skulle återvända. - Det är så skönt att se er.
Vart fan tog du vägen?
- Priscilla, eller hur? - Rachel, hejsan.
Miles, det här är min exfru, Priscilla.
Verkligen? Hon spelar inte i din division.
Vad gör ni här ute?
Om du känner för det, är det något du bör se.
Vad gör de?
Strömmen har flimmrat på och av sedan i söndags, så de har börjat hamstra.
Elektronik, komponenter, vapen.
Du gick iväg för att lära dig mer om nanotekniken. Vad hände?
Vad är det som händer?
- Vi måste ta skydd. Stick! - Vad i helvete?
Tja, det är något du inte ser varje dag.
Kan någon berätta va fan det är som händer?
Om naniterna verkligen dör, då måste det här vara deras dödskamp.
Rachel!
Hon andas inte. Hon andas inte, Aaron. Gör något.
Gör något!
- Vad gör du? - Återställer koden!
- Vad? Nej! - Aaron, kom igen!
Det kan hända överallt. Vi har inget val.
- Aaron, sluta! - Rachel!
- Kom igen, snälla! - Hon dör, Aaron.
Hör du mig? Jag ska fixa dig!
- Du får vad du vill! - Gör det inte, Aaron!
Tack, mr Pittman, för att du återställde oss. Vi mår mycket bättre.
Inget av det här är verkligt.
Ja, jag är rädd att vi fortfarande bara finns i din hjärna. I din dröm.
Du lurade mig.
Så vi är bara maskiner då? Bara ett misslyckat Skynetskit?
- Vad tänker ni göra med mig? - Ingenting. Vi fick det vi ville.
Vi lämnar dig ifred nu. Nu kan du fortsätta med...
...andra saker.
Vad menar du?
Upp och hoppa, Aaron.
- Priscilla? - Jag är okej.
Gå undan.
Det är okej, Aaron. De berättade för mig vad du gjorde, att du botade dem.
De är lyckliga nu. De praktiskt taget visslar.
Det är ett mirakel.
Fan ta dig, Peter.
Ni är fria att gå.
Vad tror du de kommer att göra nu?
Naniterna, jag vet inte. Inget bra, var så säker.
Så... Vad ska vi göra nu?
Jag vill gå hem.