Caleb!
Tänker du någonsin på vad som händer härnäst?
På vad som händer när kriget är över?
Vi återgår nog till våra vanliga liv.
Hur ser de ut för oss?
Vi får hoppas att vi får chansen att ta reda på det.
Jag ser fyra, kanske fem.
Tolv totalt. Fem runt omkring. Sju där inne.
- Övervakningsfeed. - Skrävlare.
Det var det sista från Rehoboam. Klart att de tar till vad de har.
Kom. Nu får vi det överstökat.
Spring!
Fan också.
Kom!
Här.
Det är ingen fara.
Var stilla.
Caleb?
Jag får nog aldrig veta.
Var mer specifik, Caleb.
Livet efter det här.
Frihet.
Caleb...
Se på mig.
Vill du veta hur frihet känns?
- Vad gör du? - Jag kan hacka limbiska systemet.
Jag kände det. För länge sedan.
Jag kan visa dig.
Känn.
Caleb?
Caleb. Upp och hoppa.
- Vad gjorde du med mig? - Det jag ska göra med hela din sort.
Jag gjorde dig till mitt husdjur.
Det borde inte dröja länge.
Allt blir så mycket lättare. Du kommer inte ens vilja göra motstånd.
Herregud...
Min familj, har du...
Dödat dem? Nej, de lever fortfarande.
För tillfället.
Snart spelar det ingen roll vart de flyr. Alla hamnar under min kontroll.
Det handlade aldrig om parken.
Det handlade alltid om dig. Om att sprida din sjukdom.
Alla som kommer hit blir smittbärare.
Jag föredrar termen "värd".
Ja, Caleb. När de är klara här-
blir souveniren minnen av sedeslösa bedrifter och mina parasiter.
Välkommen till århundradets superspridarhändelse.
Du tillhör första vågen. Du borde vara smickrad.
Ska du tvinga mig att ta livet av mig som de andra?
Jag har bättre planer för dig och din sort.
Och Maeve och Dolores har alltid gillat dig.
Jag är benägen att behålla dig för att se vad det handlar om.
Nu känner du det, va?
Kämpa inte emot, Caleb. Du vinner inte.
Det gör ingen.
Du är en av oss.
Det finns inget "oss" längre. Det finns bara "du".
Alla dina vänner är borta.
Jag tog själv hand om dem.
Det var nästan en besvikelse hur enkelt det var.
Är det här vad du har reducerats till, Maeve?
Ett skrämt barn som gömmer sig i skuggorna?
Du försöker rota i mitt huvud.
Hale har gjort några uppgraderingar.
Du kan inte kontrollera mig.
Det var inte dig jag ville kontrollera.
Systemet skrivs över. Åtkomst beviljad.
Okej. Nu är det din tur att ta order.
Sätt fart.
Maeve.
Parasiten finns i mig.
- Det var aldrig Frankie. - Jag vet.
Och jag som trodde att Wyatt var Dolores mörka sida.
Hur får jag ut den ur huvudet?
Och ge upp mitt övertag?
Vi får gräva fram det ur henne. - Du följer med oss.
Maeve...
Du har sett vad den gör. Vi måste stoppa henne.
Innan det här sprider sig.
Chrissie! Är du hemma?
Chrissie?
Sover du fortfarande?
Oj. Vad har hänt här?
Jag har försovit mig.
Minst sagt.
- Hur länge satt du uppe och målade? - Jag vet inte.
Jag kunde inte somna.
- Inte jag heller. - Fler mardrömmar?
Jag var barn igen, med mina föräldrar.
Vi hade picknick.
Men det var en irriterande fluga som landade på vår mat.
Vi jagade bort den, men det kom fler.
Och...
Sedan var de överallt.
De tog min pappa först. Han skrek.
Mamma försökte hjälpa till, men de omringade henne också.
Jag såg dem skrika och fäkta.
Sedan blev de helt stilla.
Vad hände sedan?
Sedan gav sig flugorna på mig.
Det var det sista jag såg innan jag vaknade.
Det låter hemskt.
Jag har haft ångestdrömmar förut, men den här...
Det kändes så verkligt.
Herregud. Vad ska det föreställa?
Jag vet inte.
Ser det ut som något speciellt?
Som att jag får släpa ut dig i kväll för att lätta på trycket.
- Nej. Snälla... - Snälla?
Jag ska hitta någon perfekt åt dig.
- Maya... - Christina.
Seriöst. Jag behöver en utekväll.
Följ med.
Okej. Visst.
Vad är det?
Vi behöver lite hjälp för att återta vapnet.
Du måste skämta.
- Men du gav ditt godkännande. - Det var innan vi hittade avvikaren.
Vi måste få ut henne. Vi kan inte ödsla tid på en skattjakt.
De där två, då?
- Vad gör de? - Avgör vårt öde.
- Och om de är på vår sida? - Vi tar inga risker med främlingar.
Om här finns ett vapen måste vi hitta det.
De kan vara vår chans att befria alla.
Det här är för personligt för dig.
Du får inte riskera våra liv för en myt.
Gör er redo. Vi åker om fem minuter.
Bäst att resa lätt.
Det tillåter jag inte.
Säg att vi inte kommer att dö.
Vi överlever, för det mesta.
Lägg av, båda två.
Nu är du en skitstövel, Jay.
Behöver du ett team? Jag täcker för C. Tar hennes plats.
C, vill du se vart det här leder? Gör det.
- Om det är skitsnack, skjut dem. - För fan...
Vill du ha honom, så ta honom.
Men han här följer med oss. Som säkerhet.
Bra. Är vi överens?
Okej.
- Måste jag? - För säkerhets skull.
Då är jag i alla fall säker.
Jag menade inte din.
- Ta inga risker. - Vad är det roliga med det?
Vi söker information om spritsmugglaren Hecky Armone!
Han och hans hejdukar sköt en federal sheriff.
Belöningen är två C till den som vågar fånga den jäkla...
Du får ledigt i dag, snut.
Maeve, vi måste ge oss av. Alla i parken kan vara smittade.
Vi måste ta oss till en upphämt- ningsplats. Mina killar hämtar oss.
- Jag behöver bara koordinaterna. - De stoppar dig långt innan dess.
- Men du kanske klarar det. - Ignorera henne.
Du verkar ha för vana att riskera livet för honom.
Du kunde ha levt i ro om du inte hade varit så sentimental.
Vad pratar hon om?
- Vad är det? - Något är fel.
Maeve!
- De har satt på maskinen igen. - Parasiten tar snart över honom.
Om inte gästerna i parken dödar er först.
Håll käften. Sätt fart!
Maeve, jag tror att vi just blev samhällets fiende nummer ett.
Oroa dig inte.
Berättelserna i parken är bara billiga kopior av Westworld.
Hon må ha sin parasit, men jag har upplevt looparna tusentals gånger.
Vilket betyder att ingen kan spelet bättre än jag.
Håll dig borta därifrån!
Vår vagn väntar.
- En tvättbil? - Hembränd smuggelsprit.
Gå! Jag distraherar dem.
Se upp! De är ute efter brännvinet!
Caleb.
Nej!
Vänta.
- Vi är nära. - Det hoppas jag.
Om vapnet inte är där du säger måste jag göra slut på ditt lidande.
Jag vet. Det har du gjort många gånger förr.
Där.
Precis i tid.
Vi måste ta skydd innan den kommer närmare.
Följ mig.
Kom nu. Den låser siktet.
Om tio...
...nio, åtta...
...sju, sex...
...fem, fyra...
Där är det. På andra sidan åsen.
Dags att gå vidare.
Slappna av. Stäng munnen. Puta med läpparna.
Perfekt.
Bry dig inte om mig. Jag försöker bara verka chevaleresk.
- Jag sa ju det. - Vadå?
- Är du min dejt? - Är det ett problem?
Ska vi...?
Jaha, Christina... Berätta om dig själv.
Det finns inte mycket att berätta.
Nu vet jag att du är extremt blygsam eller extremt privat.
Vi har precis träffats. Du vet ingenting om mig.
Det känns som om jag har känt dig i evigheter.
Nu vet jag att du är extremt smörig.
Du kanske kan skriva en bättre replik åt mig.
- Vad ska det betyda? - Du är väl författare?
- Hur vet du det? - Din rumskamrat sa det.
Hon säger att du är hängiven ditt arbete.
Jag förstår. Jag brukade leva på samma sätt.
Varje dag vaknar du, gör ditt jobb och åker hem.
Skölj och upprepa.
Som ett... Som ett tåg som kör runt på det minsta spåret.
Vad jobbade du med?
Du skulle inte tro mig.
Testa mig.
Jag var...något av en prisjägare med ett hjärta av guld.
Du har rätt. Jag tror dig inte.
Det är grejen med den här världen.
De mest otroliga saker visar sig vara sanna.
Och det som känns mest verkligt-
är bara historier som vi intalar oss själva.
Har vi träffats förut?
Det är något väldigt bekant över dig.
Vem är det nu som använder smöriga raggningsrepliker?
- Förlåt, det var inte min mening. - Ingen fara.
Det är okej om du vill stöta på mig. Det är din tur nu.
- Jag stötte inte på dig. - Inte?
Vad synd.
Då så... Vad sägs om en skål?
För dig och din väg. Vart den än leder.
- Ska du försvinna den här gången med? - Typiskt.
Du utnyttjar situationens allvar för att dra upp det förflutna.
- Allvarligt, Maeve. - Jag försvann inte.
Jag satt vid din säng i veckor och fruktade det värsta.
Jag konfronterade något jag aldrig hade konfronterat förut.
Dödlighet.
Dödens slutgiltighet för din sort.
Du frågade hur ett vanligt liv skulle se ut för dig.
Jag såg en vision av hur det kunde vara.
Hur du kunde bli fri.
Det var...fantastiskt.
Våra sorter är fast i en evig kamp.
Jag ville att du skulle göra mer än att slåss för att överleva.
Jag ville att du skulle ha något att kämpa för.
Jag hade redan upplevt en dotters kärlek.
Min plan var att ägna evigheten åt att hålla det kärt.
Du har varit ensam i alla dessa år.
Jag visste att om jag höll mig lugn skulle inget hända dig.
Du förtjänade att ha något äkta att hålla fast vid.
Kom igen, pappa! Vi tävlar!
Det var därför jag gav mig av.
Allt var bra, men...
En dag blev jag nyfiken.
Jag gjorde ett försök att hitta dig och...
Det var så Hale hittade oss.
- Min familj. Om jag... - Oroa dig inte.
Jag ska ta dig till Uwade som jag sa.
Ut!
Vi är nästan framme, Caleb.
Jag tar hand om honom. Anropa ditt team. Få oss härifrån.
- Du kan inte lita på mig. - Det gjorde jag precis.
Sätt fart!
Vi blir avbrutna hela tiden.
Hallå? Är det någon där?
Det är Caleb. Hallå?
Tack gode Gud. Vi har letat. Vi var nära att ge upp.
Jag skickar koordinaterna.
Uppfattat. Vi är på väg.
Min familj. Är de...?
De mår bra. Vi förlorade Carver, men din familj är i säkerhet.
- De är i säkerhet. - Bara vänta. Vi är snart framme.
Nu känner du det, va? All din kamp.
Bördan av ditt så kallade medvetande befrias.
Din vilja är inte längre din egen.
Den tillhör mig.
Ta upp geväret.
Nu avslutar vi det här.
Sikta på henne.
Just så.
Hur kunde du låta bli att lyda mig?
Jag har något som du inte har.
Nej...
Tror du att det är över?
Du kan inte stoppa oss.
Du ska ändå dö i parken, för min hand.
Åtkomst beviljad. Sprängladdning apterad.
- Varning. Varning. Varning. - Nej. Maeve!
Titta här. Det här är det sista ansiktet du ser.
Parken lärde mig en sak.
Insistera alltid på ömsesidig tillfredsställelse.
- Varning. Varning. Varning. - Nej. Maeve...
Maeve! Gör det inte.
Vi ses i nästa liv, raring.
Maeve! Maeve!
Nej!
Caleb, vad var det? Är du oskadd? Är du där?
- Caleb... - Vi är nästan framme. Hör du mig?
Vakna.
Du slumrade till en stund.
Maeve! Nej...
Du ser inget vidare ut, Caleb.
Jag skulle oroa mig mer för dig.
De är här för din skull.
Jag tänker inte vila förrän allt du har byggt upp är förstört.
Säker på att du klarar det?
Jag skiter i vad som händer mig.
Frankie ska inte växa upp i en värld där hon kontrolleras av dig.
Hur visste du att vi skulle gräva här?
Försök och misstag.
Vad fan ska det betyda?
Jag grävde på alla andra platser först.
Minns du ens hur du kom hit, Caleb?
Självklart.
Maeve.
Jag är rädd att hon är förlorad.
Dödade min man också. Men honom kan jag återskapa.
Maeve, å andra sidan, var speciell.
Jag ska döda dig för det här.
Caleb! Är du där? Ser du våra lampor?
Minns du vad som hände nu?
- Minns du det här ögonblicket? - Jag förstår inte.
Kom igen, Caleb. Tänk efter.
Vi kom till skjulet.
Maeve dog.
Jag såg lamporna.
Lamporna tillhör inte dina män.
De tillhör mina.
Du dog.
Precis här.
De andra tror inte att det finns ett vapen här, va?
Jag har mina egna skäl att gräva.
Och de har inte med ett vapen att göra, va?
- Du letar efter din far. - Min far är död.
Det har du intalat dig sedan du var barn.
Men du tror inte riktigt på det, eller hur?
De säger att det hände här. Är det sant, finns hans kropp här.
Var är jag?
Frågan du bör ställa är inte var, utan när.
Hur länge har du varit här?
Varför frågar du mig det?
Det är en del av förhöret för att etablera en baslinje.
En baslinje för vadå?
Trohet.
Nej... Nej.
Jag är jag. Det är fortfarande jag.
Du är en version av dig själv.
Den 278:e, tror jag.
Titta inte på mig så där.
Den här sortens experiment påbörjades av din sort.
Nej...
Men det betyder att min familj...
Min dotter...
Parasiten fungerade på vuxna först, men det fanns alltid motstånd.
Vid en viss ålder blir hjärnan allt stelare.
Svår att ändra på.
Lyckligtvis är det inte så med barn.
Era barn är så jävla bra på att ta order.
Med dem fungerade det sömlöst.
En parasit som växer i symbios med deras sinnen.
Det tog en generation för barnen att mogna.
För att jag skulle få full kontroll över er värld.
Hur lång tid har det gått?
För dig?
Det är 23 år sedan du dog i parken.
Caleb?
Du börjar förstå nu, eller hur?
Herregud... Nej. Nej.
Jag är ledsen, C.
Det ligger en kropp här.
Men inte din fars.
Caleb är inte här.
Men vapnet jag lovade dig är det.
Det var dags för en ny berättelse.
Nej.
Se dig för, kompis.
Förstår du nu, Caleb?
Du vann.
Välkommen till min värld.
Text: Anna-Karin Strobel Lando Iyuno-SDI Group