VIDĚLI JSTE…
- Jsme na správné cestě. Máš ten pocit. - Souhlasím. Ano.
Rozhodně jsme. Růst bolí.
Musí pochopit, že musíme být podobní dalším nemocnicím v New Yorku.
Nováčci pro vás.
Jako primář a chirurg děláte hodně věcí najednou.
Ale nejvíc záleží na vašem pacientovi. Leží vám na srdci.
Včera jsem byla vzhůru až– A měl teplou ruku.
A pak začal dělat takhle, jako by mě neviděl,
A já si říkala, co se to sakra děje.
Laura měla na krajíčku, když jsem vešla. Nedokázala říct proč.
- Má asi špatný pocit. - Je citlivá.
Tohle vypadá hůř.
Ale řečová oblast vypadá líp.
Jestli to nevyndám, zemře.
POHOTOVOST
Z města má člověk úzkost. Aspoň já.
Zvlášť teď když mám syna,
tu podle mě nemůžeme… zůstat navždy.
Bože!
Mnoho žen nevidělo porod svých sester, tet a sestřenic.
O dost tím vlastně přichází.
- Víc! - Naštvěte se!
- Zmlkněte! - Dobře.
- To samé, do nohou. - Nemůžu, bolí to!
Věřím v ženskou sílu.
Jsem přesvědčená, že každá žena je schopná.
Osm, sedm…
Člověk chce ženám dodat kuráž.
Já myslela, že porodím ve 40. týdnu. Ale…
Dceru doslova uvidíme za 48 hodin.
PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
- Ahoj. - Vidím tvou rodinu!
- Tady jste! - Ahoj!
- Děťátko moje. - Ahoj.
Ahoj, tati. Dobře, do toho.
Drahý Otče, díky za tvůj čas. Dopřej jí prosím zdařilý porod.
Svěř tento úkol svým milujícím rukám. Ve jménu Ježíše, amen.
Amen.
- Jak se cítíš? - Dobře. Jsem jen unavená.
Snažím se šetřit síly a spát, než…
Občas mívám křeče, ale jen mírné. Rozdýchám je.
- Princezno? - Ano?
- Co pro tebe můžeme… - Nic se dělat nedá.
- Odpočiňte si. - Dobře.
Dneska ještě rozhodně rodit nebudu.
- Při porodu budou na sále tři lidi… - Táta bude čekat s lapačkou.
- Ne. - A chytat, hop!
Chápu, že mě tam nechceš,
- až budeš tlačit. - Jo. Díky.
- Bůh mě možná přiměje jít dovnitř. - K ničemu tě nepřiměje.
Dobrou, tati.
- Mám tě rád. - Já tebe taky.
- Dík za návštěvu. - Dobrý?
Jo. Napíšu Kevinovi.
- Malá už je na cestě. Jo. - Tátova holčička.
MATEŘSKÁ A NOVOROZENECKÁ PÉČE
Zvládls to.
Tak jo…
Všichni jsou hrozně milí.
- Máma prý: „To i normálně?“ - Ne.
Já že tohle je trochu extra.
- Boží šaty. - Mamka je skvělá.
To mi říká každý! Jsou pohoršující.
Záda jsou odhalená kvůli masážím
- a sem se snadno dostanou sondy. - Jasně.
- Super. - Takže sestry nemusí…
- A na kojení to jen rozvážu. - Jasná volba.
- Bomba. - Vaše porodní šaty.
- Koupila sis je na porod? - Skandální.
- Viď? - Chtěla jsem rodit doma,
dokud jsem nebyla na 6 cm. Člověk míní…
- To je pokles tepu. Měla bys na sál. - Proboha.
Jen abys věděla.
Už to začíná. Otočila jsem monitory.
- Stejně to bude sledovat. - Takže se držím.
Rády jsme tě viděly.
Tak jo, jdu se zas zašít.
Zatím.
- Sladké sny. - Díky.
- Máš tu velkou podporu, zlato. - To ano.
Ano?
Pojďte dál.
Jako první jsem chtěl tak nějak zhodnotit letošek.
Na to, že tu není Mitch, jsme si myslím vedli dobře.
Tohle jsme udělali letos a měli bychom i příští rok.
To je na Mitche hodně.
Jo. Celkově si říkám,
- kolik úsilí bude moct vynaložit. - Jo.
Ale půjde to, není tam započítaný Griffin.
- Chce dělat vše, nebo jen páteř? - Musí vzít vše.
- Kdo? - Griffin. Rozhodně.
Asi bych operoval s ním.
PRIMÁŘ NEUROCHIRURGIE
Nebo si asistovat. Něco vymyslíte.
Systém jsme nastavili tak,
že plat lékaře není přímo úměrný počtu jeho případů.
To je celé.
Na mnoha odděleních se dává odměna za případ.
My jsme motivováni být úspěšní jako tým.
Náš cílový objem vzrostl o 13 %. S tím, že Mitch je pryč.
Máme problém s kancelářemi.
Máme čtyři nové lidi. A nemáme pro ně místo.
- Musíme to napravit. - Jo, já vím.
Nakonec vše záleží na objemu.
Přivedete případy, nemocnice profituje.
Jenže postupně jsme se stali tak úspěšnými, že jsme přerostli zdroje.
A snažíme se vymyslet, jak dolů dostat další ošetřovny.
Můžeme se dostat z šesti lidí na devět…
To, jak se jako lékař sami hodnotíte,
a to, jak vás hodnotí lékařský byznys, jsou dvě zcela odlišné věci.
Je těžké obstát v obou.
Když máte hromadu práce, nakonec z toho nemáte radost.
Tak to prostě je.
Je tu obrovská míra chamtivosti,
na straně doktorů,
pacientů, světa.
Tak nějak pod tímhle vším. Je hnaná kulturou.
Takže dál narůstá.
Je třeba z ní čerpat, ale nesmí se stát vaším pohonem.
To je ta pravá výzva.
Zdravím.
- Nesu led. - Díky moc.
- Chcete i vodu? - Spíš doktora.
Potřebuju léky, ta ruka hrozně bolí.
- Otekla mi. - Bolí ji to.
- Vůbec ji necítím. - Dělá v lahůdkách. Krájí.
Vůbec nic necítím. Ale bolí to.
To se občas u otoku stává.
- Něco vám na to dáme. - Prosím.
Mrknu na rentgen a někdo vás ošetří.
- Jen se chci ujistit, že jí nic není… - Jasně. Dobře.
Jdu za dalším pacientem.
Proč jste volala sanitku?
Prý něco s inhalátorem na astma?
Nevím, ale můžu to zjistit a objednat vám ho.
Šestnáctku propouštím.
- Nezapsala se. Pojištění neevidujeme. - Jdu na to.
Pacientka čeká týdny,
až jí pojišťovna schválí obyčejný inhalátor na astma.
Protože používá určitou značku.
Podle mě je to absurdní.
Má astma a potřebuje dýchat.
Potřebuje léky každý den, a nemůže je dostat.
Její návštěva vyjde o pár tisíc dolarů dráž.
A to jen aby dostala inhalátor,
protože značku CVS pojišťovna neproplácí.
Pokud nemáte pojištění, jste v podstatě v háji.
Některým lidem je to úplně jedno, protože to nemusí řešit.
Ale my ano.
Sem na pohotovost chodí lidé, kteří nemají kam jinam jít a na koho se obrátit.
Vlastně mě to vytáčí.
Vytáčí mě to.
Je trochu ucpaný.
Na škole jsme přísahali, že budeme zachraňovat životy.
Ale vedle záchrany jde i to, se pacientů zastat,
ať už mají pojištění, nebo ne.
U nás se jich zastáváme.
Vypadá to spíš na odřeninu.
Stejně bych vás radši poslala na rentgen.
- OK. - Lepší je mít jistotu.
- Pro sichr. - Jo.
Ta stěna je úžasná.
No koukněte.
Začínali jsme ve čtyřech.
NEUROCHIRURGIE
Podívejte. David…
Musí se zastavit a podívat se sem.
Kolik je tu doktorů.
Začínali jsme od nuly.
A brzy jich tu může být dvakrát tolik.
- Dobré ráno. - Dobré ráno.
- Jak to jde? Dobře? - Docela dobře.
- Palec nahoru? - Jo.
Můžu se zeptat? Máme takovou teorii.
Ano. Miluju teorie.
Pokud to bude nádor, říkali jsme si,
jestli to není zbytek toho původního.
A vy ho teď odstraníte.
Na Chrisově případu je nezvyklé to,
že jde o dvě různá místa.
Teď jde v podstatě o celý týlní lalok.
- To je tady vzadu. - Jo.
- Předtím šlo o čelní a spánkový lalok. - Dobře.
- Tady je zraková oblast. - Ano.
- Tu máš celou oteklou. - Jo. To…
- To jsem vám ukazoval u sebe. - Ano.
V osm máme vaskulární poradu.
Projdeme si tvoje snímky.
Získám spoustu názorů na to, co tu máme.
- To černé jsou všechno velké cévy. - Jasně.
To někdy může být nádorem.
Ale také městnáním žil, jak jsme o tom mluvili.
Chci zjistit, proč máš ty cévy zvětšené.
Máme tu nováčka přes páteř.
Jmenuje se Griffin Baum.
Je to pravnuk Lymana Franka Bauma, autora Čaroděje ze země Oz.
Bude asistovat Mitchovi.
Aby si Mitch trochu oddechl. Myslím, že se mu teď pracuje líp.
Griffe, pojď se mnou. Vezmu ho na schůzi.
Máš čas? Jen pojď.
- John už bude. - Fajn.
V kolik máš pacienta?
Můžeme Amundsena? Díky, že byl zařazen. Chci znát váš odborný názor.
Christopher Amundsen je 41letý muž.
V roce 2015 mu zjistili glioblastom.
Má řečové poruchy,
které zmírnilo intravenózní podání Avastinu.
Ale levý týlní lalok se utrhl ze řetězu, je opravdu překrvený.
Vypadá to buď na městnání žil,
nebo je to celé nádor
a s Avastinem se rozbujel. Stalo se to za měsíc.
Z klinického hlediska ho hlava bolí minimálně.
Ti dlouhodobí přeživší… Jsou jako neprobádané území.
- Pozorujete divné chování nádorů…? - Rozhodně.
- Třeba nevídané změny po ozáření. - Vážně?
Zajímá mě, jestli je podle vás možné,
že je to jen infarzace vlivem chronické venózní kongesce.
Podle mě je to kongesce.
Na recidivu GBM je to dost neobvyklý snímek.
Taky je to dost neobvyklý pacient.
Co je vůbec ta malá zvýrazněná část? Stop.
- Tam. - Tohle.
- Splenium. - Je zvětšené.
Teď tlačí na komoru. Koukněte na to.
- Oteklo mu. - Ne…
Na té straně komory měl nádor.
- Počkej, Dave. Tohle není snímek nádoru. - Já bych řekl…
Jen myslím, že když na někom za čtyři roky vyzkoušíš vše,
dopadneš podobně, jako když dáš antibiotika
a skončíš se superbakterií na triku.
Zvolíš to nejhorší, nejrychlejší…
Ale možná máš pravdu.
- Tak co budeš dělat? - Vyndám celý týlní lalok.
Asi bude lepší udělat biopsii.
Pokud je to nádor, vyjmeš toho bezpečně co nejvíc.
Pokud ne, prostě se sem pak vrátíš a řekneš:
„Hele, nádor to není, hotovo.“
Ale klinicky je v pořádku, takže…
Klinicky je na tom dobře.
Tlačí to na povrch… ty záchvaty, bolesti hlavy nebo…
- Dobře, tak díky. Asi. - To bych řekl.
Prostě to vyndej.
Nejspíš to dost nateče.
Jo, taky myslím. Takže buďte na příjmu.
To bylo zajímavé.
Ohledně dlouhodobých přeživších má David pravdu.
U lidí, kteří s glioblastomem žijí i po třech letech, nejde předvídat,
co se děje s buňkami…
jak bude nádor vypadat na snímcích…
a jak se bude chovat.
Musíte se držet hlavní zásady:
„Pacient vypadá dobře. Věř pacientovi.“
Dobrá, dám vám fešáckou čepičku.
Jo, už ji znám.
Ještě před 10 či 15 lety nikdo po třech nebo pěti letech nepřežil.
Klidně si to upravte.
Patří mezi pět procent pacientů, kteří přežili tak dlouho.
Když je takových pacientů málo, nemáte se vlastně o co opřít.
Předvádí svoje hubené nožky.
Jsme na nezmapovaném území.
Jeho rodina ukazuje neuvěřitelnou odvahu.
A optimismus.
CHIRURGICKÁ AMBULANCE
- Dobré ráno, Kevine. - Dobré ráno.
Jaká byla cesta?
- Bylo to… - O nervy?
Trochu jo, ale…
Stihl jsem to.
Teď ucítíš moje prsty.
A menší tlak.
- Jeden až dva. - Dobře.
- Takže se shodneme? - Jo.
- Na aktivním vedení? - Ano.
- Fajn. Dáme se do toho. - Pitocin.
Souhlas.
Fajn.
Jo. Nechci se…
Nesnažím se hádat nebo tak něco.
- Já to tak ani neberu. - Dobře.
Víš, že vám dvěma bych to řekla bez obalu.
- Jo. - Dobře. Plán je jasný.
A pitocin dělá co?
Zpravidelní mi kontrakce. Může to být hned, ale taky ráno.
- Asi zítra. - Kdovi?
A jaký je harmonogram po…
- Netuším. - Dobře. Prostě se uvidí.
Velmi záleží, jak bude vaše dcera spolupracovat.
Dobře.
- Budete mít miminko. - Bezva.
Tolik jsem se bál.
Volal jsem, a nezvedali jste to. Chtěli jsme, ať jste první.
Jasně.
Tohle je Phil…
Surfoval na bodyboardu na pláži
a praštil se do čela.
Krátce ochrnul na všechny končetiny.
První mu musíme spravit nohy.
Bohužel, nebo bohudík jsem tam byl.
Tak jsem ho poznal.
- Byls u toho? - Jo.
- Šílený. - Já, Baum, Levine a Kraus
mu chceme stabilizovat páteř a dekomprimovat míchu.
Tak jo, Griffine.
Je to na tobě.
Dobře.
Při té nehodě se v podstatě vyvinul tlak na část míchy.
V podstatě se do ní zapřel. Vypadá to jako podlitina či pohmoždění.
Takže se dostaneme dovnitř a vyjmeme dvě ploténky.
Tím se kanál uvolní. Pak to spojíme destičkou.
Pak ho kvůli stabilitě otočíme a uděláme zadní část,
tzv. obvodovou fixací se omezí pohyb na minimum.
Tak zní plán.
Je to šílený.
Co většinou neurochirurg zmůže na pláži?
- Jo. - Říkáš si: „Co budu dělat?“
Díkybohu jsem věděl, co s tím,
nebo aspoň částečně.
Kožní skalpel.
Je to dost neskutečný zážitek.
Jak blízko byl… mohl se utopit.
A já to s ním prožil
a měl možnost ho ošetřit, pomoct mu a dostat ho do nemocnice.
Je to mimořádná zkušenost.
To je mícha.
Když máte pochybnosti,
jestli jste si v životě zvolili správně,
a pak zažijete něco takového…
Jo, bejby!
Musíte být za tu příležitost vděční.
Co lepšího se vám může stát?
Světla, prosím!
Předek máme. Šlo to hladce.
Teď ho obrátíme.
- Dobré ráno. - Do toho, děvče.
Děkuju.
- Tamhle je JIPka. - Dobře.
- Jen abys věděl. - Jasně.
Pokusím se porodit bez léků proti bolesti.
Ale nedokážu vysvětlit proč.
Prostě to tak sama chci.
Mamka rodila s léky.
Stejně tak tchýně.
Někdo má hrozné výčitky, že si nechal dát epidurál. No a co?
Nikdo vás nemá soudit, ať zvolíte to či ono.
Ahoj, princezno.
Mami, proč nemáš ty boty, co jsem ti dala včera?
- Protože si chci dát návleky. - Dobře.
- Kontrakce už začaly. - Cože?
Jsou silné. Nabírají na síle.
- Aha. - Jo…
- Dobrá práce. - Je to síla.
- Jo. - Říkala jsem, že to bolí.
Bude to dlouhá cesta, ale to nevadí.
- Zatím je jen na dvou centimetrech. - Jo.
Neříkej „jen“, Bridget.
- Totiž, je to velký pokrok. - Jo.
Mami! Prostě řekni normálně: „Je na dvou centimetrech.“
A nehodnoť to.
Nechápal jsem, proč chce na kurz,
- když je doktorka. - Ale nikdy nerodila.
- Ale dozvíš se tam spoustu věcí. - Vidíš?
- Nevěnují… - Jo, neví, jak zvládat bolest při porodu
- jako pacientka. - Jo.
- To neví nikdo, dokud si tím neprojde. - Jasně.
Mrzí mě, že se má teorie nepotvrdila.
- Doufala jsem, že jo. - Já taky. Ale jde o jinou část.
Jo.
A ani nevědí, kolik tam toho nádoru je.
- Děláš se mnou Chrise? - Jo.
Bude to natékat jak blázen. Řešili jsme to na poradě.
Připrav se, že to bude hodně krvácet.
- Na to jsem připravený vždy. - Naběhne to hned po otevření.
A…
- Věci na krvácení mám vždy po ruce. - Jo.
- To není problém. - A pak… to prostě vyndáme a odsajeme.
CHRISOVA OPERACE
Standardní kraniotomické vybavení i mikronástroje jsou na místě.
Dál se připraví Sonopet
a nachystaný je i perforátor a…
Mohla byste na druhou stranu? Hlavu mám.
- Můžu dostat ručník, Dorothy? - Jeden?
Pojmenovali vás po Dorotce?
Po tetě a babičce.
A je pojmenovali po Dorotce? Nejznámější Dorotce…
- Z Čaroděje ze země Oz? - Jinou neznám.
Mám ten film rád,
- ale je tam málo černochů. - Žádný tam není. Nebo jo?
To chce napravit.
Jde nám o tuhle haldu v levém týlním laloku.
Netuším, co tam uvidíme.
- Tady už nejste v Kansasu. - Já vím.
- Jste v Lenox Hill. - To jsem.
Studenti, opatrně se postavte vedle…
Nesahejte na nic modrého a plastového.
Tohle je týlní lalok.
Teď dloubu do tvrdé pleny.
Dle očekávání je dost plná.
Podívejte. To jsou všechno změny vlivem záření.
Safra.
- Je to odumřelá tkáň. - Jo.
Nejspíš to bude kombinace.
Určitě půjde zčásti o nějakou mozkovou, cerebrální…
žilní kongesci/infarzaci.
Nádor to podle mě nebude.
Podívejte se na ty velké, překrvené žíly.
Prostě oteklý mozek.
Trochu to vypláchneme.
Máme velké tampony? Poteče tu krev.
Vše je nachystané.
Nikde nevidím nádor.
Tohle otevřeme.
Aha. Tohle už vypadá víc jako nádor.
Jo.
Koukněte na ten nádor. Vypadá jako klasický GBM.
Bohužel pro Chrise tohle je…
problém.
Protože nejde jen o malou recidivu.
Ale o obrovské rozbujení zřejmě rezistentního nádoru.
Ach jo.
Je to masivní.
Naprosto obří.
Tohle všechno je…
jeden obrovský glioblastom.
Jsem rád, že jsme to udělali dnes a nečekali.
Přes víkend by se mu udělalo zle.
LÁSKA JE LÁSKA
Chtěla jsem být přes víkend ve městě a pracovat,
ta atmosféra je totiž skvělá.
Ty barvy, ti lidé. Všichni jsou tak veselí.
Jde o lidské sebevyjádření. Miluju to.
- Zdravím. - Dobrý den.
- Jak se máte? Jsem dr. Macri. - Těší mě.
- Jste tak barevní. - Jak se máte? Já vím!
- Co se stalo? - Doteď to bylo fajn.
- Mám radši mluvit? - Jo.
Má vadu čelistního kloubu.
- Takže mu vyskakuje. - Operovali mi ji.
Objímal jsem ho, zívl jsem, a vykloubila se.
- Ale ne. - Jinak to byl boží den.
Začalo to, když mě pacient kopl do tváře.
V roce 2016 jsem pracoval u záchranky.
Někdy mi ji jen nahodí zpátky,
jindy mi musí dát léky,
- nebo mě úplně uspat. - Dobře.
- Uvidíme, jestli pomůže hydromorfon. - Dobře.
A…
pokud ne, dáme vám propofol a zkusíme ji vrátit zpátky.
Uvolněte se.
- Hodíme se do zenu, lidičky. - Všichni.
Veselý Pride!
- Nejsme vinní, že jsme jiní! - Ztlumím světlo. A zkusíme to.
Ne? Dobře.
Oddechněte si. Jste celý v křeči.
Nedokážu to, když se mým rukám budete vzpírat.
- Přinejhorším vás uspíme. - Dobře.
- Zhluboka… - Zhluboka dýchej, zlato.
- Dobře. - To nic.
Uspěte mě, prosím.
- Vážně to chcete? - Jo.
Jasně, to můžu.
Asi ho musíme částečně uspat.
- Chceš to zkusit? - Jasně.
Čelistí jsem dělala dost.
Hannah…
jsi na řadě.
Dobře.
PHILOVA OPERACE
Teď ho otočíme i se stolem.
Jo. Povede nás dr. Baum.
Takže potřebujeme šest popruhů a dva metry bandáže.
Ještě ne. Na straně. Vezmi si tuhle stranu…
- Hotovo? - Ještě tady u nohou.
Raz, dva, tři.
- A teď to sundáme? - Hotové kouzlo.
Vyneste to ven.
Můžu dostat roušky?
- To bylo mnohem lepší než dva stoly. - Jo.
Rozhodně to šetří čas.
Buď zdráv, králi páteří!
Jo. Co to provádíte?
Nakonec jsme vzali kost, Mitchi.
To vypadá dobře. Skvělá angulace u těch trojek.
Je to úžasné.
Jsem stará škola.
- Dal jsem bacitracinovou mast. - OK.
Pak Xeroform a pak gázu.
- Jo. - A to je vše… Nic víc.
Jo. Souhlasím.
A je to.
Zvládls to.
Langer.
Je to na hlavu. Jen doufám, že víš,
jaké mám obavy, a že pacient je nejdůležitější.
Výborně.
Uvolni ruce. Soustřeď se na nohy a uvolni je.
Dobře.
Vedeš si dobře.
Odfoukni ji.
Uvolni nohy.
Celé těhotenství sis vedla na jedničku, drahoušku.
Jsi v pohodě, zlato? Vedeš si dobře.
Vlastně ani nedokážu zdůvodnit, proč nechci léky.
Já se snažím najít důvod, proč odmítat epidurál.
- Asi o něj požádám. Nechci… - Proč by ne?
- Však to nevadí. - Je mi na zvracení.
- To nic. - Jsem unavená.
- Včera jsem nespala. - Už dlouho ses nevyspala.
Už měsíce.
- Jo. - To není dobrý.
- Ano? Jak můžu pomoct? - Můžu dostat epidurál?
Jasně. Moment.
To nic, zlato.
Dobře?
Už něco víš?
Podle stěru to nejspíš bude nádor.
Podívej. Rozhodně jsou to buňky.
Velmi atypické. Vidím tu mikrovaskulární proliferaci.
Jsou to endoteliální buňky, mnohem tlustší než obvykle.
Je to recidivní GBM. Vypadá hrozivě.
Jo.
Ach jo.
Přemýšlím, jestli to vyndat, nebo…
- Skvěle by se hodil do naší nové studie. - Jasně.
Ale ta ještě nezačala.
Pacient se ozáří, vezme se kus omenta,
napojí se na krční cévu
a celá oblast, co se má vyndat, se zaplní tukem.
A uvidí se, co to udělá. Určitě to změní mikroprostředí.
Nemůže to bolet. A nic jiného nezbývá.
Existují nová zařízení, nové vakcinační přístupy, nové způsoby…
jak obejít hematoencefalickou bariéru. Musíme něco vymyslet.
Zrovna jsem na tebe myslel. Koukni, Davide.
Tady…
CHRISOVA OPERACE
- …jak mám prst. - Jo.
Celé je to nádor.
- Hrůza. - Jeden obří nádor.
- A to svinstvo vyrostlo tak rychle. - Za měsíc.
- Šílený. - Koukni.
Chudák.
Jeden měsíc. Po čtyřech letech. Jedna buňka se vymkne kontrole.
Připojíš se?
Jasně. Umyju si ruce.
Davidovi nádorové kleště. Mně bipolární.
Uchovejte všechny Davidovy vzorky.
Podívej. Samá ošklivá nekróza.
- Má děti? - Jednu dceru.
- Má? - Jo.
- Měl ji potom, co mu zjistili GBM? - Jo.
- Oženil se tady. - Smutné.
- Ale žil čtyři roky, jen se to teď… - Zhoršilo, jo.
Dostával přece systémovou léčbu,
ale zřejmě nepronikla hematoencefalickou bariérou.
Koukej. Vidíte ten předěl?
Je tu nenápadný předěl.
David je v té bílé ploše a já vyndavám nádor.
Jde to jako po másle.
Nejtěžší je poznat, kdy přestat.
Blížíme se maximálnímu rozsahu resekce.
Vyndal jsem tady celý týlní lalok.
Teď to vysuším. Tady musíme resekci ukončit.
- Víc dělat nemůžu. - Ne.
- Vypadá to dobře. - Jo.
Asi hotovo.
Promluvím si s jeho ženou.
- Šlo to skvěle. Ale není to konec. - Aha.
- Chtěl jsem vám dát rychlé echo. - Dobře.
Celé to byl nádor.
Já vím. Také mě to překvapilo. Byla to masivní recidiva.
Vše jsem vyndal.
Tkáň velkou asi jako menší citron.
- Je pryč. - Jako citron?
- Za dva měsíce? - Ano.
- Přesně tak. - Co to…
Věc se má tak.
Netuším, co řekne genetický rozbor.
Byl jsem se podívat na patologii, a je to nádor.
Vypadalo to tak.
Teď musíme asi chvíli počkat.
Uvědomit si, že jsem vše vyndal.
Je to čisté. A já musím…
promyslet další léčbu.
Uděláme to společně.
Už prošel všemi známými terapiemi pro léčbu glioblastomu.
Jsem opatrně optimistický a věřím, že něco vymyslíme.
Ale rád bych, abychom teď brali věci s odstupem
a přemýšleli o možnostech. Vím, že vám to jde.
Až uvidím genetiku, zkusíme to.
- Díky. - Vím, že je to těžké.
Hej, Chrisi. Tady dr. B. Jestli mě slyšíš, zmáčkni mi ruku.
Dobře.
Všechno šlo skvěle.
Už se probouzíš.
- Trochu kyslíku… - Zahýbej prsty u nohou, Chrisi.
Na levé noze.
Dobře. Teď na pravé.
Zahýbej s ní.
Dobře.
Chrisi, můžeš mi zmáčknout ruku?
Zmáčkni mě.
Nezastavujeme se.
Zmáčkni mi ruku, Chrisi!
Jedním z našich obranných mechanismů je prostě pokračovat.
Nechceme přemýšlet.
Nechceme jít hloub.
Jsme zranitelní.
Kdybych se musel zastavit a přemýšlet, asi bych se pokaždé rozbrečel.
Musím zkrátka otevřít další dveře. A vyčistit si hlavu.
Bože bože.
To je dneska krásně.
Vyšlo slunce. Vždycky nakonec vyjde.
- Nosem… - Zavřete oči a na nic nemyslete, dobře?
Zhluboka dýchejte.
To je ono.
Dobře. Dáme mu půlku…
- další půlku toho propofolu. - Dobře.
To by mělo pomoct.
Tak jo.
To nic. Takhle to pro něj není ideální.
Moment.
Jo. Myslím, že je tam.
Už může pusu dovřít.
- Balíme to tu. Podrž– - Miluju vás, nejradši bych vás objal.
Paráda.
Vedl jste si dobře.
Spolupracoval jste, když jste se uvolnil, tak snad se cítíte líp.
Posadíme vás. Jak se cítíte?
- Přijde ti znova nahozená? - Něco je špatně.
Lepší?
Můžeme to zkusit znova.
- Uvolněte se. Kouše mě. - Klid.
- Snažte se uvolnit, Tylere. - To nic.
To je ono.
Zkuste skousnout.
- Vidíš? Tak jo. - Skousne.
Dobře.
Uvolni se. Nemluv. Jen dýchej.
Neotvírejte pusu. Kouknu se na zuby.
Jsou zarovnané.
Cítíte se dobře?
- Jo. - Fajn.
Jen s ní nehýbej, zlato.
Kam jdete, pane doktore?
Propustit pacienta, pak se vrátím.
Super.
- Dave? - No?
Odcházíme v půl čtvrté.
Totiž já… pamatuju si,
jak jsem ležel na pláži a ptal se vás na jméno.
Byl jste moc milý. Říkal jste: „To nestojí za řeč. Rád jsem vám pomohl.“
Chtěl jsem vědět, kdo jste.
Ta možnost se o vás postarat v obou případech…
To už se mi nestane. To je nemožné.
A vím, že tam byl i váš syn.
Taky jsem to zažil s vlastním otcem.
Když vás od otce odtáhnou a nemůžete– Je to fakt drsné.
Mám pocit, že se známe už 30 let.
- Prostě… - Za tu chvíli jsme nahnali spoustu času.
- Stmelilo vás to. - Je to neuvěřitelné.
- Snad je to začátek přátelství. - Rozhodně.
- Jste skvělej. Díky moc. - Nápodobně. Za málo.
Ne, psala mi, že doufá, že je otevřená aspoň na pět. „LOL.“
…požehnání. Hádám osm.
- V pohodě, ať je to kolik chce. - Vedeš si skvěle, zlato.
- Vedeš si dobře, zlatíčko. - Vážně.
Podceňuješ se. Jsi plně rozšířená.
- Jak se chovala, když jsem vešla… - Vše jsem připravila…
- Je plně rozšířená! - Ideální postavení.
Dobrá práce, zlato. Jsme tady. To zvládneš, dobře?
Chceš si oddechnout, nebo začít tlačit?
Nevím, jak to…
- To nic, chvíli si odpočiň. - Vedeš si skvěle, jasný?
- Nádech. - Dýchej.
- Pusť hudbu, prosím. - Dobře.
- Jen to trošku ztlum. - Jsi skoro v cíli.
Už pojeď. Začíná tlačit.
Vedeš si dobře.
Uteklo to.
- Dobrá práce. - Jsem tak ráda za ten epidurál.
Rychle to zesílilo.
S pitocinem jsme se nedostali ani nad devět.
Páni.
Doktorko Little?
- Ano? - Nepleťte se mi do práce.
- Cítíte se líp? - Jo.
Až se proberete,
- můžeme vás odvézt. - Jste úžasná.
Ale jedeme vlakem. Budu s ním.
- Dobře. - Díky.
- Jste zlatá. - Není zač.
- Jste dobrý pacient. - Díky.
- Venku je pořád veselo. - Vrátíme se na Pride!
- To je hezký. - Je to paráda.
Máme výhled z první řady.
- Noční směna si užije pochod hrdosti. - Jo.
To je nádhera. Ty barvy jsou boží.
Občas na město nadávám,
- ale tohle je fajn. - Jo.
Je to bezva.
Super.
I když mi New York občas z řady důvodů leze krkem…
tohle je úžasné.
- Čau. Jak je? - Čau.
Ahoj, zlato.
Ahoj. Kdo je to?
- Jsi v pořádku, Amando? - Jo, tati. Díky.
Může zůstat za závěsem, dokud tlačím.
Ty ponožky ti vyhovujou?
Tvoje nohy… Dobře.
Nic si nebereme osobně.
Díky.
Dcera viděla z lidí tolikrát stříkat krev.
Já bych ten pohled snesl, ale ona prý: „Ne, tati.“
Co tam děláš, tati? Musíš být zticha.
- Mám další? - Jo.
- Další kontrakci? - To je ono.
Vypadá to tak? Můžu ji využít?
- Ano, využijeme ji. - Dobře.
Tlač!
- Ano. To zvládneš. - To je ono.
- Bezva. - Dobrá práce.
Ještě. Výborně.
- Polohu zachováme? - Dobře.
- Vedeš si dobře, zlato. - Asi mám další.
- Můžeme? - Můžeš?
A tlač.
- Co nejdéle. - To je ono.
Výborně.
Dobře.
- Dobrá práce, Amando. Ano! - Ještě.
- Dobře. - Výborně.
- Super. - To je ono.
Dobrá práce.
- Nepomůže zrcadlo? - Zrovna jsem to…
- Můžu ho zkusit? - Jasně.
- Jistě. - Ať si to líp představím.
Pokud něco uvidím.
- Introitus se otvírá. - Stydké pysky? Dobře.
- Vidíš? - Jo.
Musíš použít celé tělo. Dobře.
Celá se nahrb. Ano. Výborně.
Skvěle.
Bezva.
Můžeš se za dítě nahlas pomodlit, jestli chceš, tati.
Děkuju za všechny, Pane. Opatruj se. Amen.
- A tlač! - Jedna,
- dva, tři. - Výborně!
Čtyři, pět,
šest, sedm,
osm, devět, deset.
Skvěle.
- To zvládneš, princezno. - No tak.
- Dokážeš to. - …čtyři, pět, šest, sedm, osm.
- Devět, deset. Dobrá práce. - Výborně.
Paráda. Máš ještě trochu sil?
Ne.
Dobrá práce, princezno.
- Dobře, princezno. - Ano.
- Dobře.
Chceš ji využít?
- Ne. - To nic.
Lepší ji nepromarnit.
A tlač!
Výborně, princezno.
Ano!
- Skvěle. - Pěkně.
- Dobrá práce, zlato. - Ještě jednou.
To zvládneš.
Výborně, princezno! Paráda!
- Výborně! - Pěkně!
Super!
- Tak jo. Zhluboka dýchat. - Má tolik vlásků!
- Naše kudrlinka. - Kevine, co to děláš?
Promiň. Chtěl jsem si udělat selfie.
- Ne! - Dobře.
- Jen jsem… - To nic.
- Dobře. - V pohodě.
Zvládáš to.
- Jsem roztěkaný. - Já vím.
- Soustřeď se a drž mi nohu. - Však jo.
Jinak tě vyměníme.
- Dobře. - Fajn.
Prý vyměníme.
To dáš, princezno.
- Už to bude! Pokračuj! - Do toho! Nepolevuj.
- Ještě jednou. - Dobrá práce!
Prosím.
- To nic. - Jsme tu, zlato.
- Jsme tady. - Ten tlak je… strašný.
Tak dobře.
- Už to skoro bude, zlato. - Do toho.
- Výborně, princezno. - No tak, ještě trochu. Ano!
- Už se blíží, zlatíčko. - Dobře!
- Podívej se na ni. - Ano! No tak.
- Ještě, zlato. - To zvládneš, drahoušku.
- Tak jo. - To zvládneš.
- Tlač! To zvládneš, princezno. - Vidím hlavičku!
Podívej… To je ono, Amando.
Paráda!
- Ano! - To je ono, zlato.
No tak!
Tvoje děťátko!
Naše maličká je tu!
Ahoj, maličká.
Náš drobeček.
Já věděla, že to dokážeš!
Naše děťátko je tu.
Dobrá práce.
- Můžu ji vidět? Nevidím ji. - Pláče?
Dýchá. Dávám jí trochu kyslíku.
Dávají jí kyslík?
Netuším.
A slyšíme první pláč!
- To nic. Jen plakej. - Vidíte ji?
Zažila sis horké chvilky, viď?
Díky, Bože.
Pozdrav maminku.
To je maminka.
Je tu dědeček.
Ahoj, drobečku.
Jméno ještě nemám.
- Vezmu ji, ať… - Fajn.
- Dobře. - Tak jo.
Vaginální porod.
- Já vím, díkybohu. - Tos chtěla.
Asi to bude Ava Rose.
Ava Rose.
Ava Rose Little-Richardson.
- Mám tě rád, zlato. - Já tebe taky, tati.
Ava Rose.
O DVA MĚSÍCE POZDĚJI
Proboha.
Jeho nádor se utrhl ze řetězu.
Zabírá mu celý mozek.
- Ano? - Lauro, tady John Boockvar.
- Zdravím. Omlouvám se. - Máte chvilku?
Jo.
Chris už ani nezvedne hlavu.
Leží v posteli?
Ano. Nemůže chodit. Nemůže skoro hýbat rukama.
Zasáhlo ho to zničehonic a rychle se to zhoršilo.
Víte, já…
Nádor se mu rozšířil na celou druhou stranu.
Aha.
Jo, já vím.
Snažím se mu to vysvětlit a…
Snažím se mu vysvětlit, že tohle je konec.
Ale asi to musí slyšet od vás.
Do háje. Nemůžu tomu uvěřit.
To je strašný.
Pane doktore, tady Lauřina máma, Rosalee.
Moc si vážíme všeho, co jste pro nás udělali.
I Laura to cítí stejně.
Bylo nám potěšením.
Jste pro nás rodina. Jak jsem včera říkal Lauře.
Máme vás rádi.
- My vás taky. Nashle. - Držte se.
Do hajzlu.
Ty rodiny si prochází něčím nesnesitelným.
Hrozně vás to motivuje. Tím, že vás to skoro rozzuří.
Pokaždé si říkáte:
„Proč jim nemůžu pomoct?“
Pak vás rozptýlí asistentka s něčím urgentním.
A den plyne dál.
Nahodíte úsměv a jede se dál.
Dr. Boockvar… Volám vám…
píšu vám…
abych si s vámi a týmem ABTA sjednal schůzi.
Hodně se teď řeší vyhoření a únava.
Sama ji začínám pociťovat, když mám teď rodinu a manžela a dítě.
To je jasné.
Nejvíc mě dostávají reakce rodin, když jim někdo zemře.
A já je vidím truchlit.
Ale vyhořele se zatím necítím. Zbožňuju tu práci.
Jaké máte potíže?
Pořád si jí vážím.
Potkám se s řadou lidí a rodin, vyslechnu si řadu příběhů.
Potíže se zády?
Miluju to.
- Hrozně mě bolí. - Dobře. A máte alergii na nějaké léky?
Myslela jsem, že syna nebudu chtít vychovávat ve městě.
Ale zároveň se mi odsud nechce.
Tohle město je to nejúžasnější místo.
Kdykoli jsem tu,
naučím se něco, co mi připomene,
proč jsem šla na medicínu a proč jsem si vybrala tuhle specializaci.
Nechci se toho vzdát.
Ty jsi ale krásná holčička.
Ne? Dobře.
Hej, jsi připravená?
- Máma je teď doktorka. Tos věděla? - To jsem už čtyři roky.
- Chceš pustit hudbu? - Byl tu krásný výhled. A plno slunce…
Přemýšlím nad tím, že se mi moc líbilo být Newyorčanka.
I když vlastně z New Yorku nejsem.
Ale…
už to holt není můj domov.
Snad se sem jednou vrátíme.
A když ne,
Kalifornie je krásná.
Ale New Yorku se žádné město nevyrovná.
Jen jsem chtěla…
Ahoj, Remo.
Viděls tohle?
- Ahoj. - Co se děje?
- Jsi unavený? - Jo.
- Ten druhý případ nevezmeš? - Teď ne. Nemůžu.
- Co se děje v pátek? - V pátek?
- Ralph a Jason to vezmou. Vrátím se– - Nebudeš u toho?
Ralph a Jason začnou…
- Je to bez tebe bezpečné? - Jo.
Naprosto. Bude to dobrý.
- Zavoláme ti. - Dobře.
- Měj se. - Díky.
Jít do vedení znamená vzdát se části toho, co vám dřív dělalo radost.
Ať už jsou to operace, těžké případy, nebo péče o pacienty,
částečně se toho musíte vzdát.
Když se ohlédnu, doufám, že lidé uvidí, že jsme jednali ze správných důvodů,
soustředili se na ty správné věci a ignorovali šum okolo.
Šli jsme za svým srdcem a dokázali to.
Ale pravda je, že nepochybně přijdou změny.
- Zdravím. - Dobrej.
- Vy jste tu nové? - Ano.
A co tu děláte?
- Všechno. - Fakt? Jsem Dave Langer.
CHRIS ZEMŘEL V KRUHU SVÝCH NEJBLIŽŠÍCH.
CHCEME TENTO SERIÁL VĚNOVAT VŠEM PACIENTŮM,
JEJICH RODINÁM
A ZDRAVOTNÍKŮM, KTEŘÍ SE S NÁMI PODĚLILI
O SVÉ ODVÁŽNÉ PŘÍBĚHY.
Překlad titulků: Zdeněk Huml