Postals d'Ischia
- Necessita una habitació, senyoreta? - No, gràcies.
Taralli! Sortits del forn! Encara cremen!
- Un tarallo, senyoreta? - No, gràcies.
Perdoni, l'autobús a Barano?
És aquell, senyoreta.
- Gràcies. - De res.
Bon dia.
Ets l'Elena? Molt bonica. Entra.
Aquí és on dormiràs. A la nit, faràs el llit.
Al matí, el plegues, capçalera, somier i matalàs.
Com a casa.
Aquest és el bany, i aquest el meu dormitori.
La terrassa.
T'agrada el mar.
Aquesta llum allunya la tristesa.
I ara, anem al gra: es veu de lluny que ets bona noia.
Aquest lloc t'agradarà, però has de treballar.
Digui que he de fer i ho faig.
Ara no hi ha ningú, és buit.
Però tenim uns hostes anglesos, són a la platja.
Guaita això.
Posa l'alarma a les 6:30 del matí.
Et lleves i prepares l'esmorzar, meu i dels hostes.
Després, reculls la taula i rentes els plats i els gots.
Al vespre, pares la taula per a sopar,
i rentes el plats abans d'anar a dormir.
La resta de temps, pots fer el que vulguis.
Fes-me un cop de mà amb el dormitori dels anglesos.
T'ensenyaré on són els llençols.
Amb totes les pors que em va ficar al cap ma mare
i els problemes que tenia amb el meu cos,
em passava tot el dia a la terrassa, vestida
i escrivint cartes a la Lila
Cartes plenes de preguntes, pensaments
i descripcions de l'illa.
Encara ets aquí?
Escric una carta.
Com sempre. No diguis que tens xicot.
No. Quin xicot? Escric a una amiga.
Molt bé. Ets jove. Ja tindràs temps per promesos quan toqui.
Per què no et poses el banyador? No tens calor?
No. Estic bé així.
Posa't el banyador, au.
Vés a la platja.
Doncs sí, sabia nedar.
Vaig anar al mar de petita, amb la mare,
mentre ella feia els seus banys jo en vaig aprendre.
Com podia ser que essent de Nàpols,
mai hagués pensat en anar
a banyar-me al mar.
SÈRIES-VOSC Traducció: onliyu
wwww.addic7ed.com
EPISODI 6 L'ILLA
Se'n van. Vols venir a dir-los adéu?
Sí, ara vinc.
Elena, moltes gràcies. Ho hem passat molt bé.
Has estat fantàstica amb els nens.
ets un tresor. Gràcies per tot.
Té, un petit regal de part nostra.
Gràcies.
No m'ho esperava.
Vine a veure'ns a Londres.
Has d'anar-hi. Té, la nostra adreça.
- D'acord. - Adéu, Elena.
- Adéu. - Adéu.
- Adéu, Nella. - Adéu.
Elena...
- Et trobaré a faltar, Alexander. - Jo també.
- Adéu, Elena. - Adéu, Isabel.
Adéu.
- Adéu, Elena. - Adéu.
Adéu!
Els nens s'han enamorat de tu.
Quina noia, ets un Sol.
- Bon dia, Nella. - Bon dia, Giuseppe.
Sempre esperant carta? A treballar, som-hi.
Lila no responia, les meves cartes.
El seu silenci semblava demostrar
que la meva vida era esplèndida, però buida de novetats,
tant que tenia temps per escriure diàriament.
Per contra, la seva, era negra, però ben plena.
És una família de Nàpols. Molt respectable
amb un fill gran alt i prim, però fort.
Si mal no m'erro aviat en farà 17.
I deixaràs d'estar sola.
No saps com d'amable és el pare, tot un cavaller,
a diferència del que es veu pel món.
És simpàtic, responsable, servicial.
Vols saber que em va regalar l'any passat?
T'ho ensenyo.
"Senyals de Calma". I està dedicat.
"A Nella, que és dolça com la mel i a les seves melmelades".
El tinc a la tauleta de nit i abans de dormir llegeixo un poema.
Primer en silenci i després en veu alta.
Me'ls sé de memòria.
El Serratore són una família molt respectable.
Nella!
Quina alegria tornar-te a veure!
Hola, tresor!
Com va?
Elena?
Enguany ha vingut més gent. Millor.
Però he de portar-te a Casamicciola o a Forio.
Aquí no hi ha res a la nit. Allà ens ho passarem bé.
Ho sé tot de tu, saps?
Ets la noia d'en Gino, el farmacèutic i vas a l'institut,
ets molt bona alumna.
Qui t'ho ha dit?
El meu germà. L'has vist a l'escola, oi?
Sí, l'he vist.
Però pensava que ell no m'havia vist mai.
Fa temps que no veig en Gino.
Doncs el teu germà no té bona informació.
Que en parlés de tu és molt.
Sempre llegint, no està per ningú.
- No ha vingut? - Vindrà quan se'n vagi el pare.
- Per què? - Perquè no el suporta.
La mare i jo estàvem ballant.
Ballàvem, quan de sobte vam sentir un soroll.
Prou!
Era un pet!
- Què dius? - Es va posar tota vermella.
Com es diu, Nella? Cosa pudenta...
Prou! Que som a taula.
D'acord. No dic res més.
Caram!
Has començat a treballar?
Què dius? L'Elena va al mateix institut que en Nino.
- De debò? - Al Liceu Clàssic.
Felicitats!
N'estic molt content!
Felicitats! Has fet bé de seguir estudiant.
- Pinuccio, t'agrada la pasta? - Molt.
- Felicitem l'amfitriona? - I tant!
Un sopar deliciós.
La casa acollidora com sempre i tu tan servicial.
Prou, prou!
És cert.
- Papa... - Deixa el pare que mengi.
- No cal, he acabat. - He fet un pastís.
Ha fet un pastís.
Tranquil-la, ho faré jo.
Tu?
Gràcies.
Anem, noies! Som-hi!
Aneu.
Elena, les braçades han de ser més suaus,
així reculls l'aigua en lloc de treure-la.
Endavant.
Seguiu!
Vosaltres podeu! Seguiu!
Si els moviments no són harmònics,
si floten, els músculs pesen més.
Per que ets tan complicat?
L'Elena m'entén. Estudia, entén les paraules.
Té raó. Estic cansada.
Sabeu com podem millorar la respiració i la tonificació?
- No. - Doncs, corrent.
Però si acabem de nedar.
Som-hi noies! Mente sana in corpore sano.
Eren els darrers 10 dies de juliol,
vaig sentir una satisfacció fins aleshores desconeguda
però que tornaria a repetir-se al llarg de la meva vida
l'alegria de la novetat.
A reveure, tresor!
Quan arribem ens espera un bon tiberi.
- Què haurà fet la Nella? - Pebrots farcits!
Som-hi.
Endavant!
Estic cansat papa, no puc més.
Vine.
Cap amunt!
- Què fas? - Puc fer-ho.
- Pots? - Sí. Estàs bé?
Em va saber greu que se n'anés en Donato.
Les veus omplien la casa
però semblava silenciosa, un cementiri.
Però el consol era que en Nino vindria aviat.
Creus que sóc una bleda i que no entenc res.
Però ho entenc tot i ho veig tot.
Hi ha un noi que m'agrada, però no és res.
- És clar. - De debò, mama.
Són joves, volen divertir-se.
No sé de que parles.
Aquest és en Nino!
Vens a saludar el teu germà?
- Hola, Nino! - Hola, mama.
- Com ha anat el viatge? - Interminable.
Passa. T'esperàvem.
Bona nit, senyora Nella.
Com has crescut! T'assembles al teu pare.
Segur que no.
- Hola, Nino. - Hola, Marisa.
- Hola. - Hola.
- Has acabat la mudança? - Sí, ahir.
Saps qui és, oi?
Sí. Hola Lenú. Com va?
- Bé. I tu? - Bé.
No vols saber què hi fa aquí?
Estic cansat. Me'n vaig a dormir.
Sense sopar?
- Hola, Nino! - Hola, solet!
Ta mare té raó. Et faré alguna cosa de menjar.
Gràcies, però no cal senyora Nella.
L'autobús anava amb retard. Vull descansar.
- Tinc la mateixa habitació? - Sí. Vine.
- És el déu de la simpatia. - Prou!
Et faré el llit.
Déu meu...
No sé ni quan arriba ni on trobar-lo.
Deia qua aniria amb els seus amics
i després vindria a Ischia. Què faig?
Què no em sents, Elena?
Si li has deixat la teva adreça t'escriurà.
Guaita, el senyoret ja s'ha llevat.
Marisa, vine!
Bon dia.
Has menjat res?
Sí. Nedaré una estona.
Què llegeixes?
Els Germans Karamazov.
I tu?
Bell Ami, de Maupassant.
Una novel.la excel·lent. Vaig llegir-la fa temps.
De que tracta la teva?
De tres germans i un pare assassinat.
N'acusen el fill gran, en Dimitri.
D'haver matat el seu pare?
Sí i el detenen. Tothom està molt trasbalsat.
Però si el detenen, deu ser perquè és culpable.
Qui pot dir el contrari?
El porten a judici i aquesta és la part més bona del llibre.
Com ho saps? Si no l'has acabat.
L'estic llegint de nou.
Durant el procés, els testimonis
et convencen que diu la veritat.
T'expliquen que n'és innocent
i te'ls creus sense cap dubte.
Després l'acusació exposa les seves raons
de per què n'és culpable.
I t'ho creus, sense cap dubte.
que va matar el seu pare.
Cada explicació, cada testimoni, és irrefutable.
Només hem de...
I a qui punyetes l'interessa aquest Karamazov?
Me'n vaig a fer una volta.
Que n'és d'avorrit, déu!
Papa?
Què hi fa, aquí? Havia d'arribar demà.
Papa!
Nàpols està insuportable, sabeu?
No hi ha ningú i a la nit la xafogor et mata.
Què fas a la nit? Surts a caminar?
Jo?
On vols que vagi?
Compto el dies d'un en un.
Vull que arribi el 13 d'agost,
per a banyar-me tot el dia.
Però se'n va demà.
He de treballar. Si no qui els pagarà les vacances?
Recorda que me'n vaig el 13.
El 13? De debò? Quina llàstima.
He quedat amb el amics
per anar a estudiar a Avelino, a casa d'un d'ells.
No pot ser després del 15?
Està tot tancat.
Deixa'l. Ha d'estudiar.
Tens la sort de poder-ho fer.
Només vaig poder anar dos anys a l'Escola Industrial.
Fins que el pare va dir: "Prou, has de portar diners a casa".
Qui sap on hauria arribat si hagués pogut estudiar com tu.
Però no em queixo. He tingut moments prou bons.
I aviat vindran els que m'hauràs de donar tu.
Molt bé, Nino, estudia. Fes el que no he pogut fer jo.
Me les enduc a menjar un gelat.
- Sí. - De seguida estic
- Puc anar-hi? - Emporta-te'l, Nino.
Jo també.
Ets molt petita. No hi anirà cap del dos.
Quan el papa torni, a l'agost,
farem una festa a la platja, d'acord?
Disculpa. No ets la Marina Serratore?
- Ens coneixem? - Estudio amb la Loredana.
És al Bar Patria i em va dir que eres a Ischia.
Vols venir?
- Puc? - No, ens hem d'anar.
Anem. Ja vindrà després.
- Fins ara. - Adéu.
Nino, si us plau. Són molt simpàtics.
I n'hi ha un que m'agrada molt.
L'Elena també ve.
No. No en tinc ganes. T'espero aquí.
Aneu a fer una volta. Parleu de les vostres coses.
I després a les 10:30 em veniu a buscar.
- Està bé. Vés. - Gràcies.
- Ets molt obert amb ta germana. - Què vols dir?
Al barri, ningú és com tu amb les germanes.
Me'n recordo bé del barri.
Envejava la teva amistat amb la Lila.
Sempre juntes, enraonant.
Volia ser amic vostre, però no vaig ser prou valent.
Recordem quan em vaig declarar?
Sí.
M'agradaves molt.
Gràcies.
Creia que ens casaríem, que viuríem sempre junts.
Tots tres: La Lila, tu i jo.
Tots tres?
Està clar que no sabia que volia dir festejar.
Encara estudia?
- Parles de Lila? - Sí.
- No. Va deixar-ho. - Què fa, ara?
Ajuda els seus pares.
Era molt llesta.
No li podia seguir el ritme.
Em feia emboirar el cap.
Ho va dir exactament així: "Em feia emboirar el cap".
La meva angoixa era evident.
Fins i tot em feia mal al pit.
Llavors, vaig deixar d'escriure a la Lila.
Malgrat que no m'havia contestat mai.
Em vaig dedicar a cuidar en Nino.
L'esperava, anava amb ell a la platja
li preparava les coses, les hi portava.
En una paraula. L'estimava i n'estava contenta.
Però el 13 d'agost era a prop,
i en Nino se n'aniria.
Això fa tanta pudor com els teus peus, Ciro!
Deixa-ho! És farà mal, és petit!
Estic a punt. Anem. Què fas?
Nino, vens?
No, ja us ho he dit.
- Si us plau! - No.
Per què anem a passejar a la platja?
- M'esperen al port. - La Lluna età fantàstica.
- Pus anar sola, mama? - No.
- Nino, si us plau! - T'acompanyo.
On vols anar, tu?
Pinú, quan torni el papa, farem una foguera a la platja,
com ens va prometre.
Promeses de pa sucat amb oli.
Nino, deixa de criticar el papa. No li faltis el respecte!
Respecte? No diguis, mama.
Prou, Ciro!
I doncs?
Anem la platja?
Anem, Marisa.
Adéu.
No hi vas, Lenú?
No. No tinc ganes.
No entenia què era ni qui era.
Per què no m'estimava en Nino? Per què no em mirava?
Quines marques portava a sobre, quin era el destí?
El barri s'havia tornat un remolí
d'on era impossible sortir.
D'aquí una hora he d'anar a recollir la Marisa.
Intentaré no assemblar-me mai al meu pare.
És un home simpàtic.
Això diuen.
I doncs?
Com està la Melina?
A tu que et sembla?
No molt bé.
Era el seu amant.
Tot i saber que era una dona fràgil,
es va embolicar amb ella...
només per vanitat.
Per vanitat és capaç de fer mal a qualsevol,
i dormir tan tranquil.
Creu que fa feliç la gent
i per la qual cosa l'hem de perdonar tot.
Les coses no van d'aquesta manera.
Va a missa tots els diumenges, tracta bé els seus fills,
cuida la meva mare com ningú,
però la traeix constantment.
És un hipòcrita.
Em fa fàstic.
La Melina i ell es van deixar anar per la passió,
Com Dido i Enees.
Aquestes coses fan mal, però també commouen.
No ho pots entendre.
Un segon!
T'entenc.
Demà me'n vaig.
Però demà no és 13.
Vam parlar de llibres, tot tornant a Barano,
després, vam recollir la Marisa al port.
Encara sentia la seva boca en la meva.
Vaig plorar tota la nit.
Lenuccia!
Lenù!
En Nino ha esmorzat a la terrassa. No et volia molestar.
Em sap greu, Nella.
M'hauré adormit molt tard.
Potser podràs arribar abans no surti el vaixell.
No ho entenc.
Se n'ha anat.
Què diu?
Què s'ha anat.
Afanya't! Encara pots arribar-hi! Corre!
No!
Aleshores, va tornar en Donato i la seva presència va tranquil·litzar-me.
N'era un bon remei, no només respecte al seu fill
que s'havia anat, després de fer-me aquell mig petó,
sinó també respecte a la Lila,
que seguia sense contestar les meves cartes.
Meravellós!
Què llegeixes?
Grans Esperances.
El coneix?
Sí.
Què et passa?
Tinc son!
Són? Després de tanta acció?
És normal. Vine. Prou de jugar.
És un bon article, parla de Nàpols, quan es buida a l'agost.
Escolteu el final.
"És a dir que, mentre s'allarga la canícula d'estiu,
i la ciutat es buida com les seves coves poroses,
pels qui estimen la vida soterrada...
la vitalitat de la gent resorgeix,
i s'escampa per la costa,
més famosa que el golf que l'abraça".
T'agrada?
Sí, molt.
Mira qui ho ha escrit.
Llegeix.
Donato Serratore?
Felicitats!
No és res.
En Donato s'ha dormit.
Ajuda'm.
Quina calda! Anem a l'aigua?
- N'acabo de sortir. - Doncs jo me n'hi vaig.
Li vaig escriure una darrera carta a Lila,
tot dient-li que com no em contestava,
deixava d'escriure-li més.
A final d'agost,
prop d'acabar aquella època tan meravellosa
van succeir dues coses prou importants.
"Porta'm, vida meva,
a veure els estels del ponent en salvatge".
- No. "del ponent salvatge". - Del ponent salvatge".
Anem a la platja!
"No em fa por el brogit del tràfec..."
Avui anirem a Casamicciola?
Hi seran els teus amics, oi?
I ara? No ho dic per això.
No m'enredaràs pas, Mari...
Aquí vaig escriure-ho. Aquí vaig inspirar-me.
Donato, vol anar a Casamicciola.
- No, és massa oberta. - Anem a una altra platja.
- No sé per què vols canviar. - Per què?
Elena, què en penses?
Avui faig 15 anys.
- I ho dius com si res? - És fantàstic!
Per molts anys!
Per què no has dit que era el teu aniversari?
Per molts anys!
No té importància.
Aquesta edat n'és.
Ets molt bona noia, Lenú. I molt amable.
Aquesta nit ho celebrarem.
Amb una festassa a la platja.
Sempre pensant en tu.
La platja, a la nit, no és bona pel Ciro.
Doncs la farem a casa.
Aquesta tarda farem un cop de mà a la cuina.
Faré un pastís de fruites.
Doncs som-hi que és tard i vol ploure.
Ciro, les sabates.
- Ara? - Ara.
Deixa. Que fas anys. No facis res. Ho faré jo.
No, dona. És la meva feina.
Quina noia més ferma.
Greco!
Que hi ha cap Greco?
Jo soc Greco.
Ets tu? Tens una carta.
Té.
- Gràcies. - De res.
- Per què no t'has canviat? - No vens?
Avui no aniré a la platja. Potser més tard.
- No vens? - Quina llàstima.
Tinc feina.
- Però si aquesta nit hi ha festa. - Sí.
- Anem. - Adéu, Lenú.
A reveure. I felicitats!
- Adéu. - Adéu, Lenú
Estàs moixa?
La veu de la Lila dins aquelles paraules em va encisar.
No vaig poder contestar-la.
M'avergonyia les cartes de babau que li havia escrit,
el to excessiu, la frivolitat, el plaer fingit,
el dolor fingit.
L'efecte d'aquella carta va fer veure'm
als 15 anys, com una impostora.
Lila em felicitava pel meu aniversari.
Deia que no m'escrivia perquè estava molt contenta
de què pogués anar a la platja, estimés en Nino,
i no volia espatllar les meves vacances
amb les seves històries d'horror.
Tasti-la.
Gràcies.
Lila.
No.
Són molt bones.
- Lila, només un, sigues educada. - No vull!
- Qui deu ser a aquesta hora? - Com vols que ho sàpiga?
Tranquil. Obriré jo.
- Entra. - Bona nit.
Aquí.
Bona nit.
Senyora, farem lloc.
Posa'l al mig.
Posa'l aquí.
Li agrada?
- És massa. - Ni de bon tros.
És per a tu, Lila.
T'agrada?
No sabia com sortir- se'n. N'estava aterrida.
En Marcello, era un bon partit,
però el que era bo feia mala olor i el dolent en feia bona.
Aquesta barreja la deixava sense alè.
Vuit homes, dos cotxes i vostè en diu mala sort?
- Cerquin els dels cotxes. - Per descomptat.
No, em sap greu. Tothom és fora, aquella batuda...
Està bé. Doncs...
Agraeix-li al Marcello. Guaita.
- Quines coques més bones. - I hi ha prosecco.
Prosecco? Que celebrem?
He portat una cosa per la Lila.
Era de la meva àvia.
I vull que sigui teu.
T'agrada?
- És molt bonic. - T'agrada?
És bonic, Marcello. Gràcies!
És preciós.
- Molt bé. - Brindem.
Doneu-me els gots. Això s'ha de celebrar.
Per a Lila també, una mica.
Té.
- Salut! - Salut per a tothom!
- Gràcies, Marcello. - Tu també, Lila.
Marcello...
Què passa? No t'agrada?
Ho saps prou bé! Nu vull el teu anell!
És un regal. Rebutjar-lo és de mala educació.
Doncs siguem maleducats.
No, Lila. Tu no ets maleducada.
Ets una meuca! Una meuca de merda!
Vés amb compte, no posis a prova la meva paciència.
Perquè tard o d'hora la paciència s'acaba
i et faré pagar els teus insults.
Te'ls cobraré.
Lila?
És bon noi, n'estic molt contenta.
Què passa?
I l'anell?
El vaig tornar. No el vull
No juguis.
Qui juga? No penso casar-m'hi.
- Què has dit? - El que sents.
Prou. No el facis enfadar.
No, no m'hi penso casar.
Lila, si vas acceptar l'anell, t'hauràs de casar!
T'ho torno a dir? Li vaig tornar.
- Obeeix-me, pocavergonya! - No!
A dormir! I demà ja en parlarem!
No cal parlar de res.
T'hi casaràs perquè jo t'ho dic!
Prou!
Sempre ets tu qui decideix.
Si no estima aquell imbècil, té dret a negar-se.
No pots obligar-la.
Qui collons t'ha demanat res? Calla!
Si li dónes ho cremo tot:
el taller, aquest pis de merda i tot el que hi ha dins.
T'ho juro.
Tu què vols fer, zero a l'esquerra?
Tornar-ho a dir.
Ja m'has sentit, ho cremo tot.
No l'obligaràs a casar-se amb en Marcello!
Au, vinga!
No deixaré que es casin!
T'estimo, et penso,
et crido...
et miro, t'escolto.
et somio.
Ha passat un any, imagina.
Un any des que aquests ulls
no han trobat la pau...
que desitgen.
- És preciós. - Sí, preciós.
És molt tard. Anem a dormir?
- No, mama, una altra més. - És molt tard!
Escolteu.
Us vull agrair tot el que heu fet per mi,
però us haig de dir
que avui he rebut una carta d'una amiga que em necessita.
I m'hauré d'anar abans d'hora.
Com que abans? Quan?
Demà passat.
Què? I em deixaràs així, noia?
Me n'he d'anar.
De debò.
Qui li ho dirà a en Ciro?
Et trobarà molt a faltar.
No te'n pots anar. Tot s'arreglarà.
Quan ets lluny, tot sembla més greu.
La meva amiga em necessita.
I nosaltres també.
- El papa té raó. - Gràcies.
Això és el que li feia por.
No va ser casual que quatre anys abans, a l'olla d'aram,
hi va posar la sang del coll de don Achille
després d'apunyalar-lo.
Ara, hi tornava amb aquesta nova sensació,
l'angoixa, davant una decisió molt difícil,
fent-la esclatar com si fos un senyal.
Acabava dient-me que en desitjava just el contrari,
malgrat que es moria de ganes de veure'm,
desitjava que em quedés a Isquia,
i no tornar mai més al barri.
No facis veure que dorms.
Sé que ets desperta.
Sí.
No pensis amb la teva amiga. Queda't.
Està passant un mal moment. Em necessita.
Soc jo qui et necessita.
Demà a la nit passejarem per la platja.
T'estimo molt i sé que tu també m'estimes.
Bona nit.
Encara que avui sembli impossible,
fins aquella nit,
no havia sentit mai el plaer, el desconeixia.
Em va sorprendre sentir-lo en el meu cos.
Però de seguida vaig saber que el fàstic per Serratore,
i de mi mateixa,
no deixaven que pogués dir res.
És el primer cop a la meva vida que
provo de trobar les paraules per descriure
el final sobtat d'aquelles vacances.
SÈRIES-VOSC per a addicc7ed.com traducció: onliyu