Quèèè!?
El que sents. Et vols afillar l'Arinsal?
Tinc dret d'afillar-me qui vulgui. Aquest nen és una mena de bèstia.
Té mans i cap de metge. Té el cap ple de polls.
-No t'agradaria tenir un germà? -Aquest, no.
A mi tampoc. Tampoc m'agrada el teu casament.
Si tant necessiteu un fill, per què no el feu?
Ho intentem. Ah sí?
-A cada moment. No et fa enveja? -Potser heu fet tard.
Això queda en mans de Júpiter. Però gaudirem dels plaers de l'amor.
Després de tants anys, ja us tocava.
En qualsevol cas, una cosa no treu l'altra.
Si ve un altre fill, en tindrem dos. Ja en tens dos.
Dos fills mascles, vull dir, Júlia. Mascle, la gran paraula!
Ho trobo correcte. Si el noi té aptituds per la medicina...
I tant que en té. M'he reconegut a mi mateix a la seva edat.
Si no hagués estat per l'avi, que em va ensenyar tot el que sé...
Tenir un metge a la família sempre va bé.
Sí!
Per què no l'Adrià, és el teu nebot? L'Adrià no suporta la sang.
-És com el seu germà. -Sí que la suporto. El que passa...
No t'agrada el vermell. El destí de l'Adrià ja està decidit.
Serà ell qui us rellevarà a tots en la gran empresa familiar, no?
Exacte.
Per guanyar-se la vida no li caldrà embrutar-se les mans amb budells.
Doncs ja està.
A partir d'aquesta nit, si us sembla bé,
el nostre nou fill s'instal·larà aquí.
Aquí? Sí. On si no?
Estem estrets, en aquesta casa.
A la cambra del Marc i l'Adrià hi ha espai.
Amb els meus fills? És casa meva.
És part del meu sou com a metge del cèsar.
La cambra que ocupen el Vespasià i la Màrcia
quedarà lliure quan ell es refaci.
El Marc també marxarà quan se'n vagi a la campanya contra els àsturs.
Però queda molt temps per tot això.
El nostre nou fill s'instal·larà avui mateix.
És el nostre desig i així es farà.
Calma.
El temps i la paciència posen les coses al seu lloc.
-Vine aquí! -No vull! He dit que no vull!
És burro. Encara no ha entès que el que ell vulgui és igual.
Només importa el que volen ells! Vine aquí!
(Arinsal) Deixa'm!
Arinsal, fins ahir estaves feliç...
pensant que podies aprendre a fer de metge; què ha passat?
-No em banyaré cada dos per tres! -Doncs et fa una bona falta, nano!
No vull aprendre a llegir i a escriure en llatí!
El llatí es parla a tot el món; no et farà cap mal.
Sóc un guerrer, no un marieta que es perfuma les aixelles.
Qui t'ha escalfat el cap en un dia?
Jo!
Caro, ajuda'm a portar-lo a banyar.
Quiet, Caro. I tu deixa el nen.
Au, vés!
T'he dit que el deixis!
Tens menys enteniment que una cabra.
Creus que pots decidir? Que jo puc decidir? Que ells poden?
Som esclaus. Grava't aquesta paraula al cervell amb lletres d'or.
Estem un graó per sobre dels gossos i un per sota dels cavalls.
Té raó, deixa de fer-te l'heroi.
Jo no em faig l'heroi.
Per què no mires d'aprofitar la situació que tens?
Quina situació?
Podies ser ben mort o a les galeres.
En canvi, menges dos cops al dia...
i el teu fill té l'oportunitat de ser algú.
Algú... romà.
Romà... o iber... tant se val.
Alimentat, sa...,
respectat.
-Jo vull el millor per ell. Tu no? -El millor és que traeixi els seus?
El millor...
és que ens ajudi des del nou lloc que li ofereix aquesta família.
Porta'l a banyar.
Mai més serà el nostre fill, Numància.
Marc, ajuda'm a portar un triclini.
(Asdrúbal) Serà el llit provisional del noi mentre no en fem un altre.
-Jo t'he d'ajudar? -Tu, sí.
Que no hi ha esclaus?
Mai no m'has negat cap favor. Què passa ara?
-No el volem aquí. -Les queixes, al Pompeu.
-Què fas amb la meva roba? -Necessita una camisola per dormir.
-I ha de ser meva? -Dormiré a terra, m'és igual.
Ho veus?
Jo tinc unes ordres, entesos?
Tu posa't la camisola, tu calla i tu acompanya'm a buscar el triclini.
Vinga!
Agafa el meu llit, la meva camisola, agafa el que vulguis. Tot és teu!
On vas?
A dormir amb els esclaus. És el que som aquí, no?
-No diguis bestieses, Adrià. -La casa és del Pompeu. Ell mana.
-Té raó. -Calpúrnia, no comencem.
-Ets l'hereu de la casa Escipió! -La casa és seva.
La casa és seva, el negoci és de ta mare.
Nosaltres no som res. Aquesta és la collita de 20 anys de matrimoni.
Que potser et vols divorciar?
Si els meus fills han de dormir amb un esclau pudent, sí!
Veniu a la meva cambra tots dos. Dormireu amb mi.
Tu dorm amb el nou nebot. Llàstima que és massa jove pels teus gustos.
-Calpúrnia! -Què?
No segueixis per aquest camí
o demà t'embarco cap a Egipte en el pitjor vaixell que trobi.
-No en series capaç! -Sí. De fet ho estic desitjant.
-Fa molts anys, que ho desitjo. -Què faries sense mi?
Ser feliç d'una punyetera vegada, això faria!
T'he donat el millor de la meva vida!
No em vull ni imaginar el pitjor!
I tu, ja pots anar on anaves.
No volies dormir amb els esclaus?
Doncs au, serà una bona experiència que recordaràs tota la vida.
Asdrúbal, ja te'l pots endur.
El Marc ja s'ocuparà de rebre el nou membre de la família. Oi, Marc?
Sí, pare.
N'està segur, senyor?
(Calpúrnia) Ho he de permetre?
Un iber miserable compartint llit amb els meus fills,
els fills del teu fill gran, els teus néts.
Tranquil·la, Calpúrnia.
(Calpúrnia) No puc! És superior a les meves forces.
I a sobre l'Antoni ho veu tot amb bons ulls.
És un panxacontent.
De vegades em pregunto com pot ser sang de la meva sang.
El Pompeu és l'amo. Ni tu, li presentes batalla!
Em faig vella, estimada nora.
Si tingués la teva edat...
De què em serveix l'edat?
Què puc fer jo sola?
Sola no. Tens els teus fills.
El Marc només té cap per la puta grega.
(rialleta) A tots els passa el mateix
quan descobreixen la joguina que tenen entre les cames.
L'Adrià es rebel·la, però és tan sensible...
No permetre'm que es faci artista. Un artista és la ruïna d'una casa.
Abans encara tenia una mica de suport de la Clàudia,
però ara... amb aquest idil·li que està vivint...
No pots comptar amb ningú.
Calpúrnia, el que s'hagi de fer ho hauràs de fer tu sola.
Sí..., jo sola.
Entenc que no és un plat que vingui de gust, però...
Suposo que has arribat a la mateixa conclusió que jo.
Sí.
És ell o els teus fills, és evident.
S-sí.
Jo t'ajudaré a matar-lo, no et preocupis.
Vols dir el nen? Matar el nen?
Sí, les criatures sempre fan llàstima,
però quina dona seria tan mala mare
que no eliminaria l'amenaça que enfosqueix el futur dels seus fills?
Tens raó.
Si el Pompeu necessita lluir un fill davant el cèsar,
que llueixi els teus.
Si ho arriba a saber, em farà matar. Mm... No ho arribarà a saber.
Tens alguna idea?
Hm.
-Jo, aquí, no hi dormo. -Són ordres del teu pare.
-(Adrià) Dormiré al pati! -(Asdrúbal) Són ordres del teu pare!
Com és possible que visqueu així?
Calla!
Viuen millor les bèsties a l'estable.
Xxxxt!
Vine aquí amb mi.
Dormiràs al jaç de l'Arinsal.
Ai, sí... Un jaç molt dur per uns ossos tan tendres.
(Caro) Vigila, que no te'ls trenquis.
(Laietana: burleta) Uuuh, fa olor de roses!
(rialles)
Aquí estaràs bé.
Et prenen el fill i encara li dónes refugi.
-No en té cap culpa. -Perdones amb facilitat.
-Tu ho fas tot difícil. -Prou!
A dormir!
Jo no ho sabia, que els esclaus vivíeu així.
Els amos no es preocupen de com viuen els seus servidors.
És la llei de Roma: uns han de patir perquè els altres visquin com reis.
El nen té raó. Som animals perquè volem.
No t'entenc, Numància.
Els primers que ens hem de creure que som persones som nosaltres.
Sense llibertat, ningú és persona.
-Gràcies. -Dorm.
Escriuré una obra dramàtica sobre els esclaus.
Què?
No has anat mai a l'amfiteatre?
A callar!
(Màrcia) Mama! Mama!!
Oh! Per Apol·lo i Afrodita, no sabeu com us envejo!
Sentiu atracció l'un per l'altre!
Sí, sí, sí.
És normal. Som un home i una dona. Però després de tants anys...!
Els anys refreden la passió, però milloren la tècnica.
Jo m'acabo de casar i l'únic que sento són basques.
T'ho vaig dir. Em pensava que es moriria!
I ara què hi vols fer?
Divorciar-me.
Ah sí? Argumentant què?
Que és massa gran?
-Ja ho sabies abans de casar-t'hi. -Podria dir que em fa fàstic?
No pots anar dient que el millor general del cèsar et fa fàstic.
Vols acabar desterrada? No.
I si dic que no sóc verge?
-No ho ets? -Sí, però puc dir que no.
Estàs jugant amb foc. Moriràs si descobreix alguna cosa...
Que sóc verge! Ho juro!
-No ho sóc! -Ah no?
-Ah! -Txxxt!
(gossos: borden)
-Què vam fer ahir al vespre tu i jo? -Dona, per una vegada no passa res.
Per una vegada es perd tot. Només dura una vegada, això!
I no hi ha manera de...
-No vull ni sentir-ne a parlar. -Per curiositat, com?
Cosint.
Vols dir...?
L'esclau vell m'ho podria fer, o la teva amiga, la meuca, però...
El Vespasià té fama de ser generós. Vols dir que si l'hi expliques no...
De debò vols que li digui que el seu futur home de confiança
va fer l'amor amb la seva dona la nit de noces mentre ell agonitzava.
(Màrcia) Dorms?
No.
No, no dormo. T'esperava.
És que m'he entretingut després de sopar.
He sortit al pati i he preguntat per la teva salut als estels.
I què t'han dit? Els estels no diuen res, criatura.
Són allà dalt penjats de qui sap què.
La resposta a les coses que no entenem no és als estels.
He vist... massa morts, he matat massa gent.
Només crec en allò que puc tocar.
A la teva altra dona, te la vas estimar?
-A quina de les dues? -A totes dues.
Amb la primera m'hi vaig casar per obligació.
Va ser un acord familiar.
-Era molt prima. -Com va morir?
Destrossada.
-Per qui? -Per mi.
Jo era molt jove i molt fort.
Vaig tornar ple de desig després d'una campanya a Britània.
-Ja t'ho he dit: era molt prima. -Pobra!
Però tu... no pateixis, princesa.
Jo era un animal, però ara sóc més dolç que la mel.
I la segona?
-La vaig haver de matar. -Per?
Em va enganyar amb un dels meus homes de confiança.
Ara tots dos són al fons del mar de Capri amb una pedra lligada al coll.
Però tu no...
Tu no pateixis. Ets tan innocent!
Mooolt... innocent.
Refia't de mi.
Sóc un home gran, però he après molt envaint els cossos de les dones.
Envaint?
Sí. Cada dona és un territori.
Les hispanes, un bosc;
les de les Gàl·lies, una vall;
les de Britània, un cim esquerp.
I les romanes sou com una vinya.
La vinya té son.
La vinya em donarà molts fruits.
No he tingut cap fill. Ens hem d'afanyar.
És lògic.
Sí... Comptaré les hores...
I jo.
(gemega) Aaah...
Els ibers, els ibers...!
Estic fart de sentir parlar dels ibers
com si fossin prodigis de la naturalesa!
Però és que ho són, diví emperador. Jo no en tinc res, de diví.
Tu ets un déu. Jo no sóc un déu!
Si fos un déu, no em farien mal els queixals!
Ni se'm clavarien les ungles del dit gros dins la carn!
Ni tindria la llengua bruta després d'una bacanal!
I si jo, que sóc l'home més poderós de l'univers, no sóc un déu,
ells, que són uns pobres desgraciats, tampoc!
Però és una cosa de màgia, gran August.
Al bosc, s'amaguen d'una manera que es confonen amb els arbres.
Tu què saps? És el que diuen els soldats.
S'hi estan hores sota l'aigua dels rius sense que els calgui respirar.
Què insinues, que són uns "sirenos"?
Corre el rumor entre la tropa que són... éssers infernals.
Éssers infernals?
Éssers infernals són la colla de generals covards i corruptes
que avergonyeixen Roma.
Molt bé, que em portin un iber immediatament.
Un iber?
Sí, viu o mort, m'és igual.
Avisa el Pompeu. Que vingui aquí i l'obri davant de tothom.
Veurem d'una vegada si són homes o dimonis.
Hola, Caro!
-Hola, senyor. -Per què em dius senyor?
M'han dit que et digui senyor, senyor.
Sóc jo, l'Arinsal.
I tu el Caro, qui em va ensenyar a tirar pedres amb la fona.
Jo sóc l'esclau personal dels tres amos joves.
Abans n'eren dos, ara en són tres.
(rialleta) Oh! Sembles una nena!
Ei, què fas?
Què passa?
Qui ens ataca?
Tinc gana. Porta'm tres ous, formatge de cabra i uns dàtils.
De seguida, senyor. Després de banyar el teu cosí.
El meu cosí?
Ah, el meu cosí.
Banya'l bé que encara fa pudor de mula.
-Em vaig banyar ahir! -Diuen que t'has de banyar cada dia.
Cada dia? Se'm gastarà la pell, em caurà a trossos!
L'única cosa que fa caure la pell a trossos, Arinsal,
és la immundícia.
Has sentit a parlar de la lepra?
Doncs si arribes a ser metge, ja en sentiràs a parlar, ja.
Va, de pressa! El cèsar ens reclama.
A nosaltres? Mm-hm.
Tenim una quadriga i una escorta de 6 soldats a les portes de casa.
Tu també vindràs amb nosaltres, Caro.
M'han demanat que portes un iber. Un iber, per què, senyor?
No en tinc ni idea. Quan arribem a palau ens ho diran.
Va.
De pressa.
(rialleta)
No hi ha suc de raïm?
Ara arriba.
Adrià, per Jano, com véns!
Puc esmorzar aquí, senyor, o he de continuar amb els esclaus?
Seu i menja, ets a casa teva.
Espero que paeixis bé l'esmorzar i la lliçó.
La lliçó l'he après, pare, és molt difícil de pair.
Ah sí?
Sí, és molt difícil entendre que nosaltres, els romans,
els grans civilitzadors de la Terra, els refinats, els beneïts pels déus,
tractem d'una manera tan inhumana la gent que tenim al nostre servei.
Oh, Júpiter, pare de tots els déus!
Escolta les paraules del meu pobre fill. Parla per la boca d'un boig.
Fa falta que dormin com animals enmig de la brutícia?
-Són éssers humans! Com nosaltres! -Com nosaltres? Què dius?!
Tenen sang, pell i ossos com nosaltres.
Les bèsties també. Però els esclaus tenen cervell!
Els micos també. I tenen sentiments, els micos?
No ho sabem ni ens importa;
tampoc sabem que tenen i deixen de tenir els esclaus.
-A mi sí que m'importa! -Seu i menja!
Jo no tractaré així els meus esclaus, quan sigui gran.
No crec que arribis a gran, si continues tenint aquestes idees.
No!!!
Aquest plat no és per tu, fill. És per l'Arinsal.
Per què és per l'Arinsal?
Ho ha dit la Clàudia. No ho has dit tu, Clàudia, que és per l'Arinsal?
-No. -Sí!
No és cert.
Aleshores l'Adrià pot agafar aquest plat
i menjar el que li vingui de gust.
No menjarà d'aquest plat ni de cap! No veieu que té febre, que delira?
Nooo!!!
Aaaah!
Estrany esmorzar li havíeu preparat al meu fill.
Jo no hi tinc res a veure, amb tot això!
No, és clar!
És un país molt feréstec. És ple d'escorpins.
Sí..., i d'escorpines.
Ahir, al pati, en vaig veure un de gros.
Qualsevol cosa, per petita que sigui, que li passi a l'Arinsal...
Antoni, permets que m'insulti, que m'amenaci?
No sé caminar amb aquestes coses als peus. Em fan mal.
Es diuen sandàlies i serveixen per caminar. Ja t'hi acostumaràs.
Anem, Arinsal!
Tinc gana. Ja menjaràs pel camí.
Anem, fill.
Tu també, Caro.
Júlia... Què tens?
Tant de bo m'hagués picat a mi.
Tens una manera estranya de banyar-te.
-No em vull banyar. Em vull matar! -Ah, perdona!
Si em moro, us és igual!
Què?
Ningú em fa cas. Em sento molt desgraciada!
Ja, però matar-se tampoc fa feliç a la gent.
Odio Hispània. Vull tornar a Roma.
-Estàs gelosa de l'Arinsal. -No!
-L'Adrià, també. -Tu no?
No, jo sóc gran. Tinc una altra classe de problemes.
Quins?
Problemes d'adult, no els entendries.
Tens por que el general et mati quan s'adoni que has desflorat la Màrcia.
-Com ho saps...? -Ho sé tot! Els déus em parlen.
-Ja. -Sí!
-I què et diuen? -Que encara podríeu salvar la pell.
Com?
-Mira qui ve! -Com?
Ara em fas cas.
Si tens una idea, escup-la de pressa o li dic al Marc que t'ofegui.
Pots dir que el que has perdut, ho has perdut contra la teva voluntat.
Tens raó!
Dic que el Marc m'ha forçat, ploro una mica i em deslliuro de tot.
-I jo? -No ens podem salvar els dos.
-Un s'ha de sacrificar, ho entens? -Em costa una mica.
Marc..., t'estaré eternament agraïda...
per aquest gest tan espontani que has tingut.
-No cal que t'hagi forçat ell! -Ah no?
-Pot ser qualsevol altre. -Qui?
Un salvatge..., un iber..., un nouvingut a la família.
-Sí, molt bé, però qui? -(sospira)
L'Arinsal?
-No és massa petit? -No hi ha enemic massa petit.
-Tu, què tens avui, eh? -Ho sento.
-Guarda la ràbia per l'arena. -Ja t'he dit que ho sento.
Saps que si guanyes 35 vegades, tens dret a ser llibert?
Què és "ser llibert"?
Deixar de ser esclau. Ser un home com els altres.
-I per això n'he de matar 35? -Tu i jo hem matat un munt d'homes.
Eren enemics.
Eh! Vosaltres no sou dones que veniu a la font a xerrar, eh!
Va!
(escup)
Jo tinc clar qui són els meus enemics.
O molt m'equivoco o tens un tresor a les mans.
El Mandoni?
El nas em diu que ho té tot per ser un gran gladiador.
-Amb les apostes et pot fer ric. -De debò?
Ben portat et pot donar 500 sestercis.
-A l'any? -Per combat.
I quants combats li podries aconseguir?
Tres per lluna.
Per les festes de Mart, un cada dia, si sobreviu.
No m'agradaria veure'l mort.
No morirà. Deixa'l a les meves mans i ens repartim els guanys.
I quan estarà llest per anar a l'arena?
Aviat, si vol, però abans se l'ha de domar.
Ha. Domar-lo? No crec que puguis.
Coses més difícils he fet.
Ara que visqui aquí amb tots els altres
i abans que els dies s'escurcin et lleparà la mà com un gos.
"Oh Febus i poderosa Diana dels boscos,
"ornament lluminós del cel,
"vosaltres que sempre heu de ser venerats i honorats,
"doneu-nos allò que us demanem en aquest moment sagrat."
M'agrada, m'agrada!
I a tu, Pompeu?
Preciós, senyor.
És un himne fantàstic, sense paraules complicades, planer.
Un himne coral a les divinitats que podrà recitar qualsevol.
Escolta aquest fragment:
"Sol nodridor,
tu que amb el teu carro brillant portes i amagues el dia,
i que neixes diferent i igual,
tant de bo que no puguis veure res més gran que la ciutat de Roma".
Se'm posen els pèls com puntes de llança.
Felicitats, Horaci, una vegada més.
Ja saps que ets el meu poeta preferit.
L'Horaci s'encarregarà de transcriure el teu experiment.
Experiment?
Bé, descobriment, demostració científica, digue-li com vulguis.
El cas és que el poble deixi de pensar en els ibers
com a divinitats impossibles de dominar.
Exactament, què he de fer? No t'ho han dit?
No. I per què has portat l'esclau?
M'ha estat dit de part teva que portés un esclau iber.
Vull que l'obris i que demostris a tothom, especialment als generals,
que els ibers son éssers normals i corrents,
amb cor, fetge, estómac... com la resta dels mortals.
Quan dius que l'obri vols dir que...
Que facis el que acostumes a fer amb els morts quan investigues.
Sí, però... Quin problema hi ha?
M'has dit moltes vegades que compres cadàvers per analitzar-los.
Sí, però es dóna la circumstància que aquest xicot és ben viu.
Això té solució, Pompeu, no hi posis més pegues.
Pel bé de l'Imperi, acabarem amb la llegenda que els ibers tenen 2 cors.
Dos cors! (riallada) Però això és una bajanada...
Ja ho sé, però hi ha qui arriba a pensar que tenen tres testicles.
-Cosa sina "testicle"? -Buls.
Jo n-no tinc "tri buls"!
Oh, cèsar! No tinc 3 "buls". Mira'm els "buls". Jo no tinc 3 "buls".
Traieu-me'l de sobre i degolleu-lo.
No! No! No! Nooo!
Pompeu, sisplau...!
(Caro) Arinsal! Sisplau!
Bé, anem cap a l'atri principal.
He fet reunir 500 persones perquè vegin el que fas.
L'Horaci escriurà una oda meravellosa.
No et sents orgullós de ser protagonista d'una oda?
No servirà de res, senyor. Eh?
Matar-lo no servirà de res! Arinsal, calla!
És mentida! Què és mentida?
Que els ibers no són com els altres! Com ho saps?
Perquè jo ho sóc! Arinsal!
Tenim un cor. El nostre secret és un altre.
Quin? El nostre secret és... és...
No li facis cas, August. L'esclau que vols sacrificar és amic seu.
El meu fill té bons sentiments, vol salvar-lo.
Això sí que mereix una oda, cèsar.
Júlia, no et vull veure enfadada.
Júlia!
-No serà mai el meu germà! -Serà el que el teu pare mani.
Ja no em fa cas. Ni a mi ni a la Màrcia. Ja no existim.
Però què dius? Si ell us estima per damunt de tot.
No m'enamoraré mai! Ni tindré mai fills!
I tan aviat com pugui, ingressaré al temple de Vesta.
Júlia... Júlia!
El teu marit està provocant un daltabaix molt gros en aquesta casa.
I això us dóna dret a matar un nen? Aquí ningú no vol matar ningú.
-Allò d'abans era una casualitat. -Menteixes pitjor que assassines.
-Et deixes passar la mà per la cara. -Però què us preocupa tant, eh?
No ho saps? No.
Aquesta és la família dels Escipió,
una de les més antigues i reconegudes de Roma.
Tenim una flota de vaixells, un palau al costat del Tíber,
una vil·la a Capri i més d'un milió de denaris invertits en mercaderies.
Clàudia..., vols que tot això acabi en mans d'un miserable iber?
Et recordo que el teu pare va adoptar el Pompeu,
i ell ha acabat proclamant-se amo i senyor d'aquesta casa.
Aquesta que és la teva casa, la del teu germà,
la meva.
Volem repetir, 20 anys més tard, el mateix error?
Mateu-me, no em feu por. Jo no us crec ni déus, ni semidéus, ni res.
No ho som, senyor, però tampoc volem morir!
O em mateu o moriu, no hi ha cap altra solució.
No hem fet res!
Acabeu d'aniquilar un dels meus millors generals!
M'han trencat el nas! En defensa pròpia.
Calla!
És lògic...
que davant la perspectiva de ser oberts en canal com a espectacle...
Calleu tots!
Els ibers poden ser uns magnífics aliats.
Són excel·lents genets i uns magnífics guerrers.
Ho acabo de veure! Però ningú no em dóna una raó perquè no els mati.
La primera i principal és que tenen una espasa.
Això és una raó. El general Publi no era aigua clara.
Eh?
Podia formar part dels homes que conspiren contra tu.
Això ho dius tu. Ell és mort i no es pot defensar.
S'ocupava de la intendència, oi?
I?
Qui feia comprar els pollastres amb els ossos grossos?
Però el més important és que demostris la teva generositat.
Vèncer és convèncer, senyor.
Molt bé. No faré un pas més fins que no deixin les armes.
Bé.
Deixa l'espasa.
Deixa l'espasa!
Ara!
Mateu-los. Home!
Jo intentaré ser generós, però ells m'han de rendir fidelitat eterna.
Sí! Sí! Sí, senyor! Fidelitat eterna, és clar que sí senyor!
I que parleu bé de mi als vostres.
Que els digueu que sóc un home que lluito per la pau i la concòrdia.
Sí, senyor.
Ara només hi ha un problema,
jo he promès un espectacle a 500 persones.
Bé, jo no em preocuparia. Necessitàvem un cos, i tens un cos.
Voleu convertir la cuina en un palau o què?
Volem viure millor que els porcs.
Doncs estàs equivocada, Numància, la merda et fa fort.
Els amos es passen el dia en remull i cauen malalts cada dos per tres.
I si fessis un esforç i ens ajudessis a matar les rates?
(porta: tres cops)
La porta! Ja vénen!
Està bé. Jo t'ajudo a matar les rates,
i tu m'ajudes a matar un cuc que porto dins.
Portes un cuc?
Un cuc que es remou cada cop que et veu.
No m'agraden, els cucs.
-Perquè no has vist el meu. -Me l'imagino.
No, no te'l pots ni imaginar. Sóc cartaginès.
(rialleta)
-Bon dia, senyor. -Bon dia.
-Què hi ha avui per dinar? -Cabrit.
Digue-li a la cuinera, de part meva, que l'assaoni bé i li posi orenga.
-On és el Mandoni? -Viurà a l'escola de l'Agripa.
-Què? -Ben aviat serà un gran gladiador.
I no vindrà a dormir?
No, ja t'he dit que es queda amb els seus nous companys.
No et preocupis, viurà millor que aquí.
I és possible que es converteixi en un heroi i tot.
Molta orenga, recorda-l'hi!
Adrià!
M'has d'ajudar.
Jo?
S'han quedat el Mandoni, i tothom busca la manera de matar l'Arinsal.
El Pompeu el protegirà. Jo no puc fer-hi res.
Pots parlar amb la teva àvia. Ella domina tots els altres.
Què li dic?
Li dius al cèsar que em trobo més bé.
Que d'aquí a 3 o 4 dies tornaré a la guarnició
i em faré càrrec de la nova empresa que m'encomani.
Tan aviat com t'acabi de cordar la sandàlia,
agafaré el cavall més ràpid i compliré el teu desig.
Seràs un bon ajudant, Marc, ja ho veig.
-És el somni de la meva vida. -Molt bé.
I ja que tant vols agradar-me i vas a Tàrraco,
m'hauries de fer un altre servei.
Coneixes un prostíbul d'una tal Lídia Lapodaka?
-Millor que aquesta casa. -Ah sí?
Doncs m'han dit que prepara una beguda tònica que escalfa la sang.
Té.
Li dónes aquests dos auris i li dius que és per una nit de noces.
-Per quina? -Aquesta.
-Aquesta nit? -Sí.
-Tan recuperat et sents? -Em trobo més bé que mai.
-No tens por de recaure? -No vull fer esperar més la núvia.
Per ella no et preocupis. Si té una paciència...
Potser sí,
però tot i ser la personificació de la puresa i la innocència,
deu estar desitjant ser desflorada.
Segurament, però tampoc no vindrà d'un dia...
Au, fes el que et dic.
Vull que vegi que no s'ha casat amb un home gran, sinó amb un gran home.
Au, va.
Júlia! Hem d'actuar avui mateix, abans que el sol es pongui.
-On és l'Arinsal? -Amb el pare. Encara no ha tornat.
Millor.
El que no entenc és: com t'ho faràs perquè violi la Màrcia?
-No em violarà, imbècil! -Però...
-Ho farà veure. -Hi estarà d'acord?
Ell no estarà d'acord amb res. Pensarà que ho ha fet.
-Ah sí? -Ah sí?
Tranquils. Ho tinc tot pensat.
-Penúltima volta, company! -Què dius?!
-Aquesta és la 99! -Aquesta és l'última!
Te'n falta una! Vinga!
Trec el bestiar, ja?
Espera que acabin, tros d'ase.
Quants cops t'he dit que amb el tema del bestiar s'ha de ser discret?
-Molts, senyor. -I doncs?
He rebut tants cops de fuet que el cap em funciona regular, senyor.
L'última, 100, 100, 100!!!
Molt bé, molt bé, molt bé!
Si em quedessin forces, el mataria.
(baixet) Mossega't els llavis i deixa't apreciar.
-Pocs arriben a 100 el primer dia. -(baixet) No m'estranya.
Et tractarà com un rei si pensa que pots fer-li guanyar molts diners.
Vinga.
Tens la força d'un brau.
Se'n menjaria mig ara mateix, oi que sí?
Com a premi, aquesta nit assistiràs al banquet que fem cada lluna...
en honor a Ossipago i Carna.
Quina sort, Mandoni. Menjaràs com no has menjat mai a la vida.
Qui són Ossipago i Carna?
Els déus dels ossos i la carn. Ara porta'l a banyar.
Que li facin un bon massatge i el perfumin.
Què dimonis és això del banquet?
Convida uns quants patricis i ens exhibeix.
No t'empipis: miren, però no toquen.
I l'Agripa escalfa les apostes.
Jo vull tornar amb els meus.
T'oblidaràs dels teus quan tastis la carn que se serveix al banquet.
A mi la carn tant se me'n fot.
No has tastat mai una carn tan gustosa i tendra com aquesta.
Va, ja pots treure el bestiar.
Fora, fora, que és per avui, fora!
Arinsal, fill!
El cèsar August és un gran cèsar.
És magnànim i poderós. I m'ha perdonat la vida.
Potser t'ha perdonat la vida, però... portes el coll fet una pena.
És igual, ja m'ho cosirà el Bescaran.
Au sí. Vés, vés!
Has menjat, senyor?
No tinc gana.
Vols que et banyi?
No. Ho faré jo sol.
Marxa.
Arinsal, fill!
Vés amb ell.
Tu i jo hem de parlar seriosament, Arinsal.
Ha fet res dolent? No és cosa teva.
No podia deixar que matessin el Caro!
Tu pots fer qualsevol cosa que jo et mani.
Com si et dic que la matis a ella.
Ara sóc el teu pare.
Avui t'has posat en perill i m'has posat en perill a mi.
Com a càstig, vés a buidar de merda les comunes. Vinga. Ràpid!
Senyor, volen matar el meu fill. Qui, a part de mi?
Tots. Temo per ell.
No s'hi atreviran, mentre jo el protegeixi.
Canvia de parer. T'ho demano, sisplau.
Vull que el tornis a fer esclau. No, ni parlar-ne.
Sisplau!
Demanes moltes coses i en dónes poques a canvi, esclava.
Et donaré el que vulguis.
Anem ara mateix a l'estable. Ets molt pretensiosa, Numància.
Et deus pensar que ets una meravella, oi?
Jo?
Creus que m'agrades tant que faria qualsevol cosa per tenir-te?
No ho sé. Tinc totes les dones que vull.
Sense favors a canvi, sense llàgrimes, sense condicions.
Ho entens?
Sí? Doncs ara aixeca't.
Si et desitgés, que no és el cas,
no pararia fins a seduir-te.
Si et desitgés, que no és el cas,
no pararia fins a sentir el teu desig per sobre del meu, ho entens?
Però ja t'he dit que no és el cas.
Pompeu, busca qualsevol excusa per aquesta nit.
Per què? Estem convidats a un banquet.
No estic per banquets. És especial. L'organitza l'Agripa.
Anar a contemplar homes forçuts coberts d'oli no em va, Antoni.
Hi haurà meuques, m'ho ha dit! Les millors de Tàrraco.
Hi haurà baralles de galls, música, dansarines palestines,
vi a dojo i carn!
No, no. No em temptis.
I daus!
Vaaa... Quant temps fa que no anem junts a una orgia?
No, no m'interessa, no.
Per més que intentis ser fidel a la meva germana, no ho aconseguiràs.
Qui ho diu, que no? Els homes canvien.
Els homes! Els homes són els homes. Tu... tu ets el Pompeu.
Emporta't el Marc. Ell en traurà més profit.
Com vols que m'emporti el Marc a una orgia?
Sóc un home obert, però hi ha certes coses que davant del meu fill...
M'ho pensaré. No, no, no...
No et prometo res.
(Júlia) Arinsal!
Té.
Què hi ha, allà dins?
-La cuina. -Per què la tanca amb clau?
Aquí la tens: la beguda afrodisíaca de la Lídia Lapodaka.
Fantàstic. Amb això tornaré a estar a l'altura de campanyes passades.
No te'l miris com un home, mira-te'l com una solució.
És petit.
-Perdó, m'he equivocat. -Com, equivocat?
Sé com pots lliurar-te de l'Arinsal? Tu?
He pensat una solució que deixi content a tothom.
Menys el Pompeu, suposo.
No se sap mai, anem a un banquet. Però sí que passarem la nit fora.
No et separis del meu fill. Vull que dormis als seus peus.
-Com aneu de punteria amb l'arc? -Igual que Cupido.
Voleu feina?
Conec la Calpúrnia i vol veure l'Arinsal mort.
-I la Drusil·la. -No m'inflis el cap.
-No vull això a casa meva. -Està cuinat; no pot fer-te angúnia.
Doncs me'n fa!
La carn!
Oh, Bacus!