(sospira) Ai...
No sé si li agradaré, al Vespasià. Estic tan prima...
Per casar-se, millor prima; després ja t'engreixaràs.
Als militars els agraden les dones que semblen xicots.
No sé, és que m'han sortit unes estries aquí al costat del cul.
Deixa de mirar-te. Estàs enamorada de tu mateixa.
Aquesta aigua resseca la pell.
Diuen que la Cleopatra es banyava amb llet de burra.
És un mite. Les burres donen poca llet.
Es necessitarien, com a mínim, 50 burres per bany.
I què són 50 burres
per una reina que va seduir Juli Cèsar i Marc Antoni?
Marc Antoni era un tros d'home, no? Vosaltres que l'heu conegut, què?
Un altre mite. Era baixet i tenia les cames tortes. (riu)
I el meu futur marit?
No ho sé. És que jo només l'he vist una vegada, i tenia 7 anys.
-És un gran guerrer. -El millor de l'imperi ara mateix.
I té un patrimoni que no te l'acabes ni tu.
Però és vell! Els homes vells donen menys feina.
I menys disgustos.
-I vosaltres, teniu marit? -Jo, no.
-El meu és mort. -Com?
-Va morir a la muntanya. -Un accident?
-Una incursió dels vostres soldats. -(Màrcia) Era jove?
-Sí. -L'estimaves?
Molt.
Ho veus? Casar-se per amor només porta problemes.
Els homes es moren abans i els trobes a faltar.
Què és això?!
Ah! Cucs! Quin fàstic!
D'on han sortit aquestes nespres?
Ai! On em portes?
Txxt! A casa meva.
No te'n recordes, de mi? No.
Sóc el Pompeu. A Sicília et vaig curar unes febres que vas tenir.
Em confons. Tu vivies al palau de l'emperador.
Jo?
Sí. Tu.
Eres la seva favorita.
(riallada)
Malparit!
Queda't aquí, compta fins a cent, i després l'entres discretament.
Per què?
No l'ha de veure sense preparar-la. Sense preparar qui?
Sense preparar la Clàudia,
sense dir-li que és l'única opció de curar la impotència del cèsar.
Ella? Sí. L'August l'adorava.
Però ara és més lletja que un rap!
Fins i tot jo tindria problemes de potència amb una cosa així.
Tu compta fins a cent i deixa'm fer a mi. Hm?
1, 2, 3, 4, 6, 3...
1, 2, 3, 4, 5, 4, 3...
1, 2, 3, 4, 6, 7, 8...
1, 2, 3, 4, 5, 6, 7,
idiota!
No puc comprar del bo i millor, senyora.
No em dónes prou diners. Et vaig donar 5 denaris.
I em portes nespres amb cucs!
No ho sabia, que hi havia cucs.
T'envio al mercat perquè siguis els meus ulls
i t'enreden com si acabessis d'arribar del desert!
Tàrraco és més cara que Roma.
El cèsar és aquí, i els mercaders apugen els preus.
Excuses! Segur que alguna moneda ha anat a parar a la teva bossa.
Em vas demanar ous de guatlla per farcir.
Un denari i mig, em va valer una dotzena.
Un denari i mig? Que ens hem tornat bojos?
Però...
Aaah!
Fa moltes nits que no dormo.
Les preocupacions no em deixen aclucar els ulls.
No en vull més, de problemes!
Ho sé i em sap molt greu,
però hi ha 17 boques per alimentar en aquesta casa.
17? Jo, els meus dos fills, les seves parelles i 4 néts...
em donen un resultat de 9 boques.
Bé, hi ha 7 esclaus..., jo mateix...,
per no comptar els porcs, les cabres...
Si teniu gana..., mengeu cucs!
Mare, sisplau! L'Asdrúbal no pot fer miracles.
Jo, tampoc.
Clemència... Clemència, senyora.
Em passo les nits fent guàrdia, i els dies fent equilibris al mercat.
Si els ous de guatlla anaven cars, podies comprar una altra cosa.
Me'ls va demanar expressament. Si no els hi arribo a portar em fa matar.
Vés a la cuina. Mirarem de posar una mica de sentit comú a tot plegat.
Va!
(sospira)
Repugnant, oi?
Què és, aquesta pudor? El menjar dels esclaus.
Sopa de granota. És el meu morter.
L'àvia no pot dormir i li he promès un remei perquè li vingui la son.
Entreu!
Ooh! Què és aquesta pudor? Ràpid, ràpid!
Senyor, senyor, sisplau, ajuda.
Necessito ajuda. La teva sogra...
Senyor, senyor... Oh, no! Però qui és? Una altra boca per alimentar?
La Diana. Qui?
La dona que em va enemistar amb el cèsar.
(Asdrúbal) No pot ser!
La sort ha volgut que la trobés netejant palanganes en un prostíbul.
Però si era la cara més preciosa de Roma!
Hem d'aconseguir que ho torni a ser.
Des que som a Tàrraco la vida va molt més de pressa que jo, senyor.
Tornarem a ser la família predilecta del cèsar, ja ho veuràs.
-(Júlia) Aaaah! -(Adrià) La Júlia!
Aaaaah!!!
Aaaah! Aaaaah! Aaaaah!
-Júlia, filla, què tens? -(plora) Aaaaah!
No sé què li passa! Deixa'm a mi.
Aaaah!
Clàudia, aparta't, aparta't.
Aaaaah!
Sang, molta sang!
Què?
La casa plena de sang, i nosaltres, tota la família morts.
Un malson. No.
Avui tenies febre. Alguna cosa que va menjar i se li va posar malament.
És un avís, pare. Ens ha de passar una cosa terrible.
Prou, Júlia!
-No em fa mai cas! -Nxt, nxt.
Té la fantasia que és un oracle vivent; sempre implorant els déus.
No m'estranya que després...
Però quins maleïts temps vivim que els fills contesten els pares?
Ara serà culpa meva.
I de ta mare i de tota la família, que li aplaudiu les ximpleries!
Et faré fer un suc de llimona amb aigua calenta, hm?
Els déus no existeixen, Júlia.
No.
Són la resposta que han inventat els homes
per les preguntes que no poden contestar.
Com a mínim és calenta, i alguna cosa d'aliment ha de tenir.
-Que no hi ha pa? -Sí. N'hem fet aquest matí.
-Però l'Asdrúbal el té amagat. -Diana, te'n recordes, de mi?
-No et conec. -No coneix ningú.
(Diana) Vull tornar a casa de les senyores!
-(Asdrúbal) De qui parla? -(Diana) De les putes.
-Aquí tots som putes però no cobrem. -Jo us deixo. Estic a punt de...
Marc!
-Què és aquesta pudor? -(riu)
Asdrúbal, qui amagues?
Ah... jo? És... és una esclava per reforçar la cuina.
Jo et conec.
-Bruixa! -Quieta!
(vomita)
-A l'exèrcit menjaràs coses pitjors. -Calla!
A la campanya de Britània,
molts soldats van haver de menjar-se cossos dels seus companys morts.
Què hi fa aquesta aquí? Ara t'ho venia a explicar.
Tens les penques de portar-la aquí! L'amistançaré de nou amb el cèsar.
Si va quedar tan ferit com jo, no... Clàudia...
Podies fer el que volguessis, sempre que fos lluny de mi i de les nenes.
És pel bé de tots, que és aquí! O la fas fora, o sóc jo qui se'n va!
Clàudia! Clàudia...!
-(cavall: renilla) -(cabra: bela)
Clàudia, sisplau...!
Aaah!
Primer avís; al segon et tiro al pou!
Hiar cant resta.
Ens mataran de fam.
-Jo sé com escapar. -Si tingués una espasa...
-A prop dels fogons hi ha una porta. -Io non sina.
La tapa un bocoi. La vaig obrir per amagar-hi tres ous que vaig robar.
Ansó?
Hi ha un passadís. Estic segur que comunica amb el pou.
-Per què n'estàs tan segur? -Està ple de bassals.
(Arinsal) I l'aigua era dolça com la del pou.
-I si fos així, què? -Jo podria colar-m'hi a la nit.
Dorms encadenat i emmanillat.
Però tinc el braç prim i em passa pel grilló, ho he provat.
I després?
De la cabanya de les eines agafo una falç, una escarpa, un martell...
Els que fan guàrdia et sentiran.
Tu no t'has sentit quan ronques, pare.
Ni un ós saltant per la cuina taparia els teus roncs.
Penses, Arinsal; això m'omple d'orgull.
La força d'un home és aquí dins.
No som aquí per parlar. Això no és el senat.
Tunait, Arinsal. Tunait.
Quin perfum més...!
Ideal per anar a espetegar en aquella cuina fastigosa.
-M'agradaria haver nascut romana. -A mi no.
Se me'n van els ulls quan veig els seus vestits.
-Has vist les arracades de la vella? -Són cruels i dèspotes.
Necessiten trepitjar els altres per mantenir el seu imperi.
Has vist la pell que tenen la jove i la nena? Tan blanca...!
Les romanes no tenen cintura.
(riuen)
I ells no tenen... Què?
T'ordeno que m'ho diguis; què no tenim?
Cul.
Així doncs, tu t'hi has fixat, no?
Com va?
L'hem banyat i li hem tallat les ungles de mans i peus.
Ara l'estem untant de bàlsam;
després li posarem la mascareta d'herbes tal com se'ns ha ordenat.
Ha dit alguna cosa? Es queixa.
Insulta, de tant en tant.
Necessito que tingui més cabells.
No veig com.
No. No. Li tallaràs els seus. No!
Sí. Et donaré un auri d'or,
l'equivalent a 25 denaris de plata, d'acord?
Aaaaaah! Aaaah!!!
Fill de puta!!!
Saps qui sóc? Saps qui sóc?!
Saps el meu nom?
Eee... Po...
Et dec la vida.
Ofegats en la nostra pròpia sang, tots nosaltres?
-Sí. -I com se suposa que hem de morir?
-Assassinats. -A cops d'espasa?
-A tu t'he vist degollat. -No vull jugar més, estic cansat.
Vols plegar perquè no n'encertes ni una.
-Els savis no necessitem punteria. -No ets tan savi!
(Adrià) Sé coses que no sap ningú.
-Com per exemple? -Que la terra és rodona.
-I tu de què rius? -Si fos com una pilota, cauríem.
No has vist mai un vaixell allunyar-se del port?
Com és que desapareix primer el buc i després les veles?
Ni cas.
Has llegit Aristòtil, Pitàgores, Euclides, Aristarc, Parmènides?
Per què et serveix això, si no saps córrer, ni saltar, ni agafar un arc?
-Però sé com adormir la gent. -Com?
Amb això.
-Això fa adormir la gent? -Tasta-ho.
-No et crec. -I llavors, per què no ho tastes?
-Que ho tasti ell! -Jo no!
-Si t'ho manem, ho has de fer. -Beu!
No puc. Aquesta nit...
-Què? -Estic castigat.
He de netejar la cuina. Que s'ho begui ell!
Tu!
Vols tastar una cosa que et farà més valent?
Si no ho he entès malament, el que pretens és...
Revifar l'amor del cèsar per ella. Amor que tu vas rebentar.
Això no ve al cas. Sí, que ve al cas!
A mi em sembla una causa perduda, Pompeu.
Han passat dos anys i la tal Diana fa fàstic.
Va ser desterrada a una escola de gladiadors.
El que deu haver passat fins arribar a fregar terres en un prostíbul...
I què hi feies tu, en un prostíbul? La va trobar el Marc.
-Mentida! -Vaig ser jo. Diu la veritat.
I què, ja saps fer petons?
L'August està enamorat de la Diana, i ella, quan torni a ser la que era,
és l'única clau que tenim per recuperar la seva confiança.
Té totes les dones que vol,
per què hauria de capficar-se amb una que l'ha traït
i que està feta un nyap?
Per l'amor, ja t'ho he dit! Amor... (riu)
Hi penses molt, en una matèria tan insubstancial com l'amor.
Els homes perdem el cap per amor.
I les dones. Jo, no.
Tu, no. Tu ets una força fora de la naturalesa, benvolguda sogra.
El cas és que la família necessita capital.
La nostra flota està gairebé desfeta
després de 2 naufragis i una sedició d'esclaus.
Si intuïm que la Diana és un camí per recuperar el favor del cèsar,
intentem-ho.
-No vull aquesta dona a casa meva. -És la casa de tots.
Esplèndid.
Me'n vaig a Roma. No siguis criatura!
Puc aconseguir el capital que ens fa falta d'una manera més senzilla.
-Com? -Això és cosa meva.
Clàudia, com vols que et digui que ja no sento res per aquesta dona!
L'únic que em queda és l'orgull.
Li passarà.
És obstinada. Diu que perdona, però no.
Sempre hem de perdonar nosaltres, les dones.
Calla!
Un home no necessita el vistiplau de l'esposa per fer el que ha de fer.
Arregla el que vas espatllar. Tens el nostre suport.
Que no és l'hora de sopar?
Què és això blanc i prim que hi ha sobre les sardines?
Làmines d'all. Hi donen un gust molt bo.
-Els ibers hi poseu all a tot. -Els ibers tenim gana!
Eh?
Tot el dia pencant, i a canvi ens dónes aigua calenta amb farina.
El brou alimenta. Està fet amb sagí de porc.
Quant sagí? Tres unces per 7 persones?
Jo menjo el mateix i treballo el doble.
T'he vist menjar pa i pernil d'amagat.
Jo sóc el que mana; no m'he d'amagar de ningú.
Però t'amagues. Senyal que no tens la consciència tranquil·la.
Consciència? (riu) No sé de què em parles.
Tenia entès que els romans alimentaven bé els seus esclaus.
La família Escipió té fama de cuidar els servents.
-Doncs no ho entenc. -Són temps de crisi.
(bol: cau)
Són temps d'invasors i d'assassins!
Recull el que has llençat!
No hi ha cap home millor que un altre.
Seríem feliços si cadascú tingués una terra i visqués del seu treball.
T'he dit que ho recullis! Aaah!
T'he vist!
-D'on has tret la poma? -L'hi he donat jo.
-Què? -Me l'ha donat el Pompeu.
L'has robat!
L'àvia vol el sopar ara mateix.
Està bé, senyor.
Què és això vermell que tens sota el nas? S-sang?
No has vingut a sopar. No tinc gana.
Pitjor per tu. Les sardines eren delicioses.
Massa espines. (mig riu)
Escolta, què amagues?
Jo, amagar?
Sí. Què hi tens, a les mans?
Envies un missatge?
Sí.
A qui?
De sobte t'interesses per mi. Al Petroni, oi?
T'ha faltat temps per comunicar-li que vas a Roma.
És amic meu, i la dona, amiga.
Ella és una pàmfila, i el Petroni està boig per tu.
El Petroni és ric.
Li demanaré un préstec i sé que me'l concedirà.
Ah, sí? A canvi de què?
Tens el cor fred com la neu.
T'agrada fer-me patir,
t'agrada fer-me sentir com un estrany a casa meva, veritat?
Si jo fos un home com els altres...
Què?
Et faria complir com a esposa.
(Màrcia) Auxili! Que vingui algú! Auxili!
(plora) Aaaah!!!
Però què és això? No ho sé, em fa por acostar-m'hi!
Espera. Calma, sembla somnàmbula.
Estàs bé?
Sí, només és que m'agafa molt fort. I m'acaricia el cap.
-Ja estàvem adormides, i de sobte... -És perillosa?
No. Ha perdut el seny, té el cap trastocat, però no.
-Canta. -# (cantusseja) #
Com?
Està cantant.
-# (Diana: cantusseja) # -És una cançó de bressol.
És clar! La Diana tenia una filla petita.
Del cèsar? No.
Teva? D'una relació anterior.
Una família l'hi cuidava a Roma.
(Clàudia) Què va passar amb la nena? No ho sé.
Encara em farà llàstima.
Bona nit, dolça Gaia.
Que dormis bé.
-Estàs bé? -Sí.
No ploris, et dic que estic bé.
(plora) Ploro per ella.
Asdrúbal!
-Eh? -T'estàs adormint.
És que... (badalla) és que no puc més.
(badalla) Noto el cansament fins i tot a la meva ombra.
Tu ets feliç?
No ho sé. Tinc massa son.
Jo no.
-No tens son? -No sóc feliç.
Bah, ximpleries!
Ho tens tot per ser feliç: joventut, força, atractiu.
Però no tinc intel·ligència,
i un militar necessita intel·ligència per fer-se un lloc.
Per destacar, ser burro no és cap problema;
el problema és ser bona persona.
I com s'arriba a ser mala persona?
(badalla)
La clau és pensar...
que tots els altres són al món perquè tu te n'aprofitis.
De vegades somio que sóc un pastor.
Tinc una casa..., una dona..., 6 fills...,
un munt d'ovelles...
i em passo la nit mirant els estels.
-Per què deuen servir? -El què?
Els estels.
Et trencaràs el braç.
Què fas?
Xsst!
-Què fa? -Calla!
(grillons: cauen)
Què ha estat això?
-Què? -No has sentit un soroll?
-No. Jo, no. -Potser és un gat.
Si tinguéssim gat, els esclaus ja se l'haurien menjat.
(ronca fort)
(ronc fort, de lluny)
Més que un gat és un tigre.
Un que dorm.
(badalla) Quina enveja!
Tu creus que els ibers somien?
(roncs: continuen)
(ronca fort)
On va?
Calla si no vols que el descobreixin.
(el so metàl·lic dels grillons queda tapat pels roncs forts)
-Si intenta escapar-se, el mataran. -Morirem tots, si no ens escapem.
(ronca fort)
(roncs: continuen)
(roncs, de lluny)
Marc, demà al matí, tan aviat com surti el sol,
agafes un cavall i te'n vas a Tàrraco.
Volia dormir fins al migdia.
Tornaràs al bordell i preguntaràs per una nena que es diu Gaia.
És la filla de la Diana. Té uns 8 o 9 anys.
(Asdrúbal) La nena és a Tàrraco? Això és el que hem de descobrir.
La Diana té el cap tancat com una closca.
Potser si li portem la seva filla, aconseguirem obrir-lo.
Senyor,
mata'm.
Què? Tinc tanta son que m'adormiré.
Si em mates, no desobeiré les teves ordres.
No facis teatre.
Senyor, sento el pes del meu cos a les parpelles. No puc més, senyor.
Molt bé, d'acord. Vés a dormir. Jo em quedo amb el Marc.
Gràcies. Gràcies, senyor.
Gràcies.
Oooh...!
(claus: dringuen)
(degoteig, amb ressò)
(Asdrúbal: ronca)
Nxt!
(gall: canta)
(mosca: brunzit)
(gall: canta)
(brunzit: continua)
(gall: canta)
(vaca: mugeix)
(gall: canta)
-(gall: canta) -(gos: borda)
Amunt! S'ha acabat l'imperi dels somnis, comença la vida real.
Ooh! Aquí dins fa una pudor horrorosa!
Avui anirem tots a la bassa i farem neteja general.
Tu, vés de seguida cap a la casa dels amos.
El Pompeu i el Marc deuen voler menjar alguna cosa.
(Asdrúbal) Havien de sortir d'hora cap a Tàrraco.
I el llobató?
Eh?
On és la fura? Havia de ser aquí!
Me'n vaig al galliner. El Marc sempre es pren dos ous en dejú.
-No canviïs la conversa! -Quina conversa?
On és el nano?
Aquí!
-Com és que no estàs emmanillat? -Tu m'ho preguntes?
M'has tret les cadenes aquesta matinada.
Jo?
S-sí.
Però si estava dormint!
Això m'ha semblat, que estaves dormint.
Parlaves molt estrany. Deies: "vigila, vigila, hem de vigilar..."
Vols dir que parlo en somnis?
Primer has parlat, després m'has tret els grillons,
has anat a pixar on hi ha els porcs i has tornat a jeure.
Si he anat a pixar on hi ha els porcs,
¿per què en tinc tantes ganes?
Ui, quan ets vell pixes el doble.
Bé, deixem-ho córrer. Tothom en marxa!
Ja aniré jo a buscar els ous.
Nena, ho sento, però em sembla que has de passar pel barber.
Ens has fet patir. No hem pogut dormir en tota la nit!
Pel túnel no es pot sortir. És com una mena de cementiri.
És ple d'ossos i de rocs. Però tinc una altra idea que és molt més bona.
-No et tornis a posar en perill, eh. -Només he de robar un potet.
Per què?
Heu vist com dorm el Caro?
(Arinsal) Des d'ahir al migdia que dorm.
La modernització de la Via Heràclia és un gran projecte, senyor.
A partir d'ara es dirà la Via Augusta.
Un nom molt apropiat, sens dubte. No em perfumis les orelles.
Molt ample, no?
M'agradaria que hi poguessin passar tres quadrigues alhora.
Tres? No ho entenc.
Un carril en cada sentit, i un al mig per avançar.
A-hà. Molt ben pensat. Sí, senyor. El trànsit augmenta cada dia.
Quantes vegades no ensopegues amb... amb un carro al davant
i et quedes travat temps i temps, marxant a pas de tortuga,
fins que trobes una desviació, no?
A les sortides de Roma mateix, es formen uns embussos terribles.
Sobretot els dies que hi ha circ. (mosquit: brunzit)
El problema, com sempre, són els costos.
Sí. ¿No pots fer venir remeses noves d'esclaus
que es dediquin exclusivament a la construcció de la nova via?
Els esclaus mengen, i necessiten vigilants que també mengen,
i arquitectes i geòlegs i enginyers
que mengen més que tots els altres junts.
Què et sembla si fes pagar com una mena de peatge per fer ús de la via?
Pagar per circular, per anar d'un poble a l'altre?
No. No. Això és impopular, senyor.
Ho veus? És impopular!
Però si no he dit res, senyor! Però ho has pensat!
Capta inversors. Inversors?
Fes córrer per la ciutat, per la província, pel senat,
que el cèsar veurà amb molt bons ulls
qui col·labori en la històrica construcció de la Via Augusta.
L'imperi és ple de gent rica que vol gaudir de la teva companyia.
Què vols dir la meva companyia? Què sóc jo, una hetera?
S'ha de burxar la vanitat de la gent, senyor.
Quants n'hi ha que volen moure's pel palau,
encara que sigui per dir als seus amics que són íntims d'August?
Tu creus que la gent és imbècil? La gent és molt imbècil, senyor.
M'ho pensaré.
Tu, fora!
No, deixa-la, deixa-la! Veure-la em relaxa.
Això que em poses em fa caure els cabells.
No, això evita la caiguda dels cabells,
i els retorna el color original.
Ja. I les meves ereccions, quan retornaran?
Molt aviat. Molt aviat és avui mateix?
Una mica de paciència. Bah! Tot són paraules.
(s'escura el coll) Tinc el remei.
També el tenies l'altre dia, i per culpa teva van morir Fídies i Glauc.
Aquest cop no es tracta de res que es pugui beure o menjar.
El que anul·la la teva potència no es troba a la sang...,
sinó al cap.
Sí, primer hem de curar el cervell, després estovar el cor;
això... inflamarà la teva confiança,
i els teus genitals tornaran a ser...
augustos.
Com?
Bé, amb una dona. Tinc tantes dones com vull!
Sí, tens totes les que vols, però...
només n'hi ha una que et pugui curar.
Tens la Diana? (mig riu) Sí.
Miserable, desgraciat, mala persona!
Deixa'm parlar... Fuig!
Vés-te'n del meu davant, si no vols que et mati ara mateix!
Deixa'm que... No et vull veure mai més! Mai més!!
Ha estat fàcil.
La nena treballa collint fems des que va arribar aquí amb sa mare.
Tant se val. El cèsar està més dolgut del que m'imaginava.
Dolgut vol dir enamorat. Com ho saps?
Jo estic enamorat de la teva filla. Com més mal em fa, més la desitjo.
Estàs enamorat de la meva filla? T'acompanyo en el sentiment.
Ei...
Hola.
Aquests ulls...
Gaia?
Sí.
Només unes quantes gotes, àvia. Vols dir que fa efecte?
Que t'ho digui ell.
He dormit molt de temps seguit, senyora. De fet, encara tinc son.
-I m'has dit que ha estat plàcid. -Sí.
He somiat coses molt boniques: que menjàvem bé, que no érem esclaus,
que expulsàvem els romans de les nostres terres...
Fora! Sí, senyora.
I l'has fet tu sol, no t'ha ajudat el Pompeu?
No.
Seràs més bon metge que ell i que el teu avi.
No vull ser metge. Tens raó.
Tu seràs el meu relleu: faràs construir vaixells,
portaràs productes exòtics de l'Orient,
obriràs delegacions del negoci a tots els ports de la Mediterrània...
Seré poeta. Poeta?
Sí, com Ovidi; o escriuré comèdies, com Plaute;
o narraré la vida dels herois, com Virgili.
No vull artistes a la família, Adrià.
Jo seré el que vulgui, àvia. Ho impediré.
No podràs. Ah no?
Quan jo sigui gran, tu segurament seràs morta.
Tu! Para ara mateix o em poso a cridar! T'he vist.
-Què hi feies, en aquella habitació? -Res.
-Què has robat? -Res!
-És la poció de l'Adrià! -No!
-Per què la vols? -Per res.
-No sóc estúpida! -Vull fer una broma a l'Asdrúbal.
(riu) El vols adormir?
-Sí. -L'hi diré.
-No! -No pots donar ordres.
Si em guardes el secret, et donaré una cosa.
-No tens res que m'interessi. -Que no?
(ocells: piuladissa)
(vaca: mugeix)
Vine cap aquí. Vine cap aquí!
(Diana) La meva filla! (plora)
On som?
A casa meva.
Però no som ni a Roma, ni a Sicília.
Som a Hispània. Sí. A Tàrraco.
Però ella és... La Clàudia. La meva esposa.
Senyora, t'ho prego...
No facis mal a la nena, no té cap culpa del que va passar.
-No tenia cap intenció de... -Va ser un parany de la Lívia.
La Lívia? Sí, la dona del cèsar, l'emperadriu.
Tu tampoc no ho saps?
L'emperador i jo vam anar a passar uns dies a Sicília.
I ella em va fer emmetzinar.
Vaig tenir unes febres horribles,
i l'August, per por d'encomanar-se, em va deixar sola.
No, em va enviar a mi per curar-te. Et va enviar la Lívia.
Volia que la teva estada s'allargués perquè passés el que va passar.
Als remeis que jo prenia i al vi que el teu espòs bevia,
els hi afegien elixirs amorosos.
Això ens va fer caure l'un en braços de l'altre.
Una explicació molt bonica, però al Pompeu no li calen elixirs.
De debò creus que si jo hagués estat mestressa dels meus propis actes
hauria posat en perill la meva relació amb el cèsar?
I ell?
La Lívia fa el que vol a Roma.
¿per què hauria de prendre's tantes molèsties?
Per gelosia.
Som capaços de qualsevol cosa per gelosia.
Tieta, el colom!
Se m'ha cagat a les mans.
(sospira)
Aquí, damunt del taulell.
-Ja podeu sopar. -Un altre cop farinetes?
Amb una mica de sort sobrarà caldo i ens el repartirem.
La nova i la seva filla, què? Menjaran aquí o menjaran amb ells?
Aquí.
-Plat d'esclaus o de persones? -Per llengua, tens una serp.
-Ho fa la gana. -Menjaran com les persones.
Té. Ja en pots afegir uns quants al caldo.
-Abans m'agradaria que el tastessis. -I aquesta novetat?
Tinc el nas tapat; no encerto a saber si està al punt.
Doncs porta.
(xarrupa)
Hi falta sal, però quan hi tiris la carn estarà bé.
(xarrupa)
(Asdrúbal: continua xarrupant)
# (melodia trista)
#
És massa alegre.
Vull una cançó més trista.
És la més trista que tenim al repertori, senyor.
L'hem tocat a molts enterraments i la gent plora.
Fora!
Si sou tan poc artistes
que no sabeu reflectir la desesperació d'una ànima destrossada
ja podeu desaparèixer de la meva vista!
(somica i inspira)
(inspira)
Oh déus... que us amagueu dins les tenebres d'una nit sense lluna,
per què no em buideu el cap,
per què no m'allibereu del record,
per què no m'ajudeu a oblidar?
Oh, déus...! (somica) On sou, déus?
-(gossos: borden, de lluny) -(cavall: renilla)
(trona)
Que no et menges la sopa, senyora?
-No tinc gana. La pots retirar. -Si no la vols, me la passes?
-Què tens, Júlia? -Un nus a l'estómac.
Serà una nit fatídica.
(trona)
Puc dormir amb vosaltres? (mig riu) Però què dius?
No vull dormir sola! Dorms amb la Màrcia!
És com dormir amb ningú. No hi ha res que la desperti.
-I què m'hauria de despertar? -Hem de tenir un ull obert.
Júlia, Ja n'hi ha prou! Júlia! Aquesta nena és tonta.
He vist que t'havia contestat el Petroni, no, Clàudia?
Sí.
I què penses fer: definitivament te'n vas a Roma?
Encara no ho sé.
Si aconsegueixes que ens faci un préstec, benvingut sigui.
Tu no l'animis. Què vol dir que no l'animi?
No ha de deure res a ningú; i menys a un home que l'ensuma com un gos.
Algú haurà d'aixecar aquesta família, no?
ja que tu, amb les teves magnífiques idees,
t'has tancat totes les portes de palau.
Això ja ho veurem! Això ja està vist!
Goses instigar la teva filla a l'adulteri davant meu?
Sí.
(algú badalla)
(Antoni) Em sembla que no faré postres.
(Calpúrnia) Jo tampoc.
-Tu també tens el cap emboirat? -(Calpúrnia) Deu ser la tempesta.
La tempesta de fora o la d'aquí dins?
Què hi heu posat, a la sopa?
Xxx... Pompeu...
La profecia!
No mateu els nens!
Va, va!
-Ja està? Tots adormits? -Tots.
-La nena, no. -La nena?
La Júlia. No tenia gana.
Pa per tots!
-On vas? Què faràs amb la corda? -Deixa'm.
-La mataràs? És una criatura! -És una romana!
-No ens pot fer cap mal! -Són els enemics.
Ens han envaït i esclavitzat, han matat els nostres germans i pares.
-Ells no! -Ells formen part de l'imperi.
T'ho demano sisplau. Arrepleguem el que faci falta, joies, armes...
i marxem a les muntanyes.
(Mandoni) Agafaré una espasa, i els tallaré el coll un darrere l'altre.
I després cremaré la casa.
No podràs! No podràs matar una gent que no es pot defensar!
-Per què no? -Perquè ets el meu pare.
Tu, no et moguis!
(gossos: borden)
Oh, Apol·lo magnànim, ajuda'm en aquest moment de perill!
No!
(Arinsal) Nooo!
(plora)
Fuig!
I què faràs amb els pares, la meva germana, els meus cosins, l'àvia?
-Obre aquesta porta i marxa! -Els mataràs?
No mataré ningú perquè no sóc com vosaltres.
Fora abans que me'n penedeixi!
D'acord, no els matem,
però deixeu-me que els talli els cabells i me'ls endugui de record.
Agafeu el que ens pugui servir per fugir! Anem a buscar els cavalls!
On aneu?
Cap a les muntanyes. Vols venir?
No.
-No vols ser lliure? -Em fa por ser lliure.
El cèsar, el cèsar!
Ve el cèsar cap a casa. Amb soldats!
(renills)
-Agafeu les armes, lluitarem! -(Júlia) Són molts!
-Doncs morirem lluitant! -No! Feu-vos els adormits.
-Què? -Tothom a terra!
(cavalls: s'acosten)
Va!
Té raó. Tothom a terra?!
-I si ens enganya? -Ja són aquí!
A terra!
Què fa la porta oberta? Estic espantada, senyor.
Qui ets tu? La filla del Pompeu.
Què hi fa tota aquesta gent per terra?
Els he adormit, i també la família. Ets bruixa?
Els he tirat una poció al menjar. Per què?
Una poció que hem fet amb el meu cosí, un joc, i ara estic espantada.
Segur que no són morts? No, no senyor.
Diana?
Segueixes tenint els cabells preciosos!
(riallada)
Tres dies?
I tres nits,
sense sortir de la seva cambra ni per rebre les ambaixades.
El que fa l'amor!
El que fa tenir la persona que realment desitges.
Així que el nostre August torna a ser el que era.
Mm-hm. I nosaltres tornem a gaudir de la seva consideració.
Per això tornem a tenir guatlles trufades.
No, el menjar l'he aconseguit jo per la meva banda.
Ah sí?... Com?
Negociant amb una cosa que em va donar la Júlia.
Quina cosa? Un anell.
-Un anell? -D'on l'ha tret?
Això potser ens ho pot dir el Mandoni, no?
D'on va treure el petit Arinsal l'anell amb la pedra verda?
Senyor?
Saps perfectament de què et parlo.
No ho sé.
Mandoni, els romans podem ser qualsevol cosa... menys estúpids.
Fes memòria.
Tenim... tot el temps del món.
De fet, tenim tota la vida.
Estimadíssim Vespasià, quan has arribat?
Et fèiem perdut entre els càntabres i els àsturs!
La campanya s'ha acabat.
Una altra victòria de Roma. Amb aquest vell, m'he de casar?
És ell. És ell!
Què?
El que va cremar el nostre poble i va matar els nostres.
No podem consentir el casament de la Màrcia amb el Vespasià.
Ho hauríem d'haver pensat abans. Està malalt.
Millor. Li durarà poc.
Aquest matrimoni serà una benedicció per tots.
Sobretot pels vostres negocis.
Un amor amb una pedra al ronyó...
I milions de sestercis en finques.
Eh? (rialleta)
Màrcia!
Marc!
-M'estava seduint. -Jo?
-Per què em mires així? -No sé mirar de cap altra manera.
No m'agrada que em mirin.
Marxa!
Hem de treure en Mandoni d'aquí. Estàs preciosa.
Sisplau.