gledali ste... Njen dar je čini ranjivom.
I poželjnom. -Vanessa!
Pomozi mi. -Što se dogodilo Mini?
Spetljala se s tim stvorenjem, a sada je njegov rob
i lebdi između našeg svijeta i njegovog. -Posvuda su oko mene!
A koja je vaša uloga? -Moja uloga je samo moja.
Izgubio sam sina u Africi. -Oče, pusti me da pođem s tobom.
Dokazat ću ti da sam pravi istraživač. Peter te voli, oče.
Amunet, djevojko? Ne, puno sam starija.
Amunet je pratiteljica Amona-Ra, izvornog zmijskog princa.
Održavao se hraneći se dušama drugih.
Ne bih rekao gđici Ives za ovo. Tko želi znati da ih lovi vrag?
Što se dogodilo? -Došlo je po tebe.
To je bila zamka. -Ali Mina me je dovela do njega.
Možda ti je neprijatelj. Tko bi je krivio? -Gdje je Vanessa? Želim majku.
Zašto je želiš? -Zašto je itko želi?
Bi li došlo do ovoga da nije bilo mog prijestupa?
Ne možemo promijeniti prošlost. Oboje ćemo živjet s našom krivnjom.
ivan204@prijevodi-online.org ;)
Najdraža Mina, moja draga prijateljice.
Počela sam pisati ova pisma dok sam se oporavljala od bolesti.
Isprva bih napisala možda jedno mjesečno.
Zatim tjedno, a sada dnevno.
Uskoro ću odustati od svih drugih obveza i samo pisati.
Završetak jednog slova postaje početak sljedećeg,
beskrajne vrpce riječi.
Pišem u nadi da ćeš jednoga dana odgovoriti
i da se će sve opet biti kako je bilo...
Iako znam da nikada ne može biti.
Ne sjećam se oblaka kad smo bile mlade. Je li ih bilo, draga moja Mina?
Odmah iza horizonta, možda? Ili je sve bila plaža i dvorci u pijesku?
Takva misao je naivna, znam, ali nisu li uspomene uvijek takve?
Uđimo u vodu i idemo strašno daleko. -Ne smijemo, kaznit će nas.
Bojiš se. -Ne bojim! -Hajde onda!
Koliko daleko bismo mogli otplivati? -Koliko god daleko želimo. Bilo kuda.
A što ćemo kada stignemo? -Sve.
Mislim da uđemo i odemo što dalje možemo.
Ne bismo smjeli. -Hoćeš li se uvijek bojati, draga moja Mina?
Jesu li ikada postojale dvije bliskije obitelji?
Ne sjećam se dana da su vrata između naših domova bila zatvorena.
Do dana kada su zatvorena zauvijek.
Zdravo, gđo Murray. Krasan dan za doček.
Svi smo na tako uzbuđeni. Djeca su u stakleniku.
Dobro jutro, g. Andrews.
Dobro jutro.
Dobro jutro. Dobro jutro, Peter.
Bože, još uvijek se baviš tim majmunom? -Koliko god da se trudim, izgleda...
Mrtvo. -Nije "to" već "on".
Daj mu ime. -Van, on je samo glupi mrtvi majmun.
Moraš im dati imena ili nikada neće oživjeti.
Poput vještičje čarolije.
Ovo je Ariel iz Shakespearea.
Uvijek te privlače stvari koje jedu druge stvari.
Mislim da si krvoločna. -Ja sam krvoločan. Ona je samo jezovita.
Mislim da g. Andrews ima najraskošnije brkove.
Znam, prekrasan je. -I tako visok! -Udat ću se za visokog muškarca.
Ne bih mogla biti s nekim niskim. Kako bi to bilo neugodno na plesu.
Kakav muškarac će biti? -Najmanje metar i osamdeset.
S brkovima koje uređuje svaki dan. I lijepo će plesati.
A ti? -Samo da nije jedan od očevih strašnih odvjetnika.
Onda se moraš udati za Petera.
Svi tako kažu. -Neću biti ovdje da te oženim, Van.
A gdje ćeš biti? -U Africi s ocem. -Siguran si da želiš biti istraživač?
Pa ne mogu preparirati majmune cijelog života.
Pažljivo s tim.
Oče! -Zdravo, Peter! -Oče!
A tu je i moja djevojčica. Zdravo!
Mršavi ste, mogu vam napipati rebra. -I nisi nosio šešir. -Uhvatila si me.
To je bilo prvo što sam izgubio. -A što je bio drugo? -Put.
Zdravo, Gladys.
Nećemo tako, draga.
Što si mi donio?
Pa, da vidimo... Što to imamo ovdje? Sada...
Što je to? -Serval.
Iz roda Leptailurus sa obale jezera Tanganjika.
Prekrasno. -Hvala, oče. -Sada, gladan sam poput krokodila.
Pripremili ste dostojnu gozbu?
Oprostite? -Najjasnije se sjećam tih dolazaka kući.
To su bila naša prava ljetovanja.
Moji majka i otac su uvijek bili dobrodošli za vašim stolom.
Tvoj otac se vraćao s rijetkim darovima, opečen od sunca.
Želi li tko čuti o mom susretu s kanibalima? Da? Dobro.
Ali najrjeđe su bile njegove priče. I prilagođene našim ušima, sigurna sam.
I onda smo začuli krik...
Peterove oči bi se zacaklile. Zamišljao je budućnost uz svoga oca.
I prije nego samo shvatili, bili smo zapetljani u užadi i mrežama.
A oni su vikali, mahali kopljima, i skandirali, "Nyame! Nyame!"
Nyame znači "meso".
Tijela. Hrana. Mi.
Kako strašno.
Hoćemo li početi? -Ali usprkos našem prijateljstvu, moja Mina,
nismo bili jednaki. Misterije moje katoličke crkve
su bile strane tebi i tvojoj obitelji.
Da sam bila starija, vidjela bih više.
Ispod smijeha, ispod tih bezbrižnih razgovora.
Ali nije to bila napetost, zar ne? Ne između dvije tako bliske obitelji.
Ne. Više je to bilo samo mreškanje.
Kao kada povičeš riječi u jamu bez dna
a zvuk se vrati još složeniji.
Odrasla dob, možda.
A te strašne noći, te noći kada se dogodilo,
je li se za večerom dogodilo nešto posebno važno?
Ne. Ne koliko se sjećam.
Iskreno, mislila sam da ću naći tebe i Petera
kako mi spremate nekakvu smicalicu.
Moja majka. Tvoj otac.
Bilo je to više od šoka, grješnosti i zabranjenog čina...
Stvar je bila da sam... uživala.
Nešto je šaputalo. Slušala sam.
Možda je to uvijek bilo tamo, ta stvar, taj demon u meni.
Meni iza leđa, čekajući da se okrenem.
Nisam ti rekla ono što sam vidjela. Kako bih?
Nije bilo potrebe da odrasteš tako brzo. -Pođimo sutra u grad. -Da.
Ti to ne bi mogla shvatiti. Ili sam si bar tako govorila.
A možda sam samo željela imati tajnu, kao skriveni grijeh.
Ali u meni se nešto promijenilo. Dogodilo se to te noći u labirintu.
Možda je uvijek bilo tu.
Mala djela zloće. Bezopasna, naravno.
Nešto što bi svaka djevojka napravila.
Govorila sam si da je to samo šala. Ali znala sam da je više.
Naravno da jesam.
Hladno puše vjetar za iskrenu ljubav moju,
I nježno spušta kišu.
Imala sam samo jednu ljubav pravu,
Ali u Greenwoodu leži on umoren.
A kako smo rasli, a ti postajala sve dražesnija,
nije me začudilo da si prva upoznala svog dragog.
Ili da je imao raskošne brkove. Takav galantni mladi časnik.
Kakav ste krasan par bili. Pronašla sam vas!
Hvala.
Tada je Peter počeo nositi onu smiješnu bradicu.
Gledala sam kako vaše udvaranje cvate.
Cijela ta igra napada i povlačenja.
Sebe sam uvijek smatrala jačom, ali ti si bila tako hrabra.
Kako da ne bude osvojen?
Mislim da si za tim stolom odlučila o svojoj budućnosti.
Govorio je o Indiji i vidjela sam kako odlaziš. Kada ću te opet vidjeti?
Nije li Indija tako strašno daleko? Što ću ja?
Udati se za Petera?
Bože, kako sam ti zavidjela.
Možda sam te čak i mrzila.
Kako je bilo moguće da si ti, uvijek tako krotka i susretljiva,
trebala otići na takvu avanturu prije mene?
Spoznala bi ljubav i dodir muškarca,
a ja, ona hrabra, ne bih znala ništa o životu.
Mina, draga moja.
Dobar je, ne sumnjam u to. Bit će joj pravi suprug.
Ali ne želim je ni zamisliti u Indiji, na vrućini i s tim prljavim ljudima.
A kako ti zamišljaš Afriku? -Bože, Van. Ne spominji to.
Svaki put kada pokušam pričati s ocem o tome, skrene temu.
Možda da prestaneš s pitanjima. -Znaš da je to sve što sam ikada želio.
Moj otac i ja u velikoj avanturi kako utiremo nove putove.
Možda... -Što?
Možda onda ne bih bio toliko razočaranje za njega.
Nikada nisam bio sin kojeg je htio. Uvijek bolestan, nikad dobar u igrama.
Razočaranje.
Trebao je nekoga više poput... -Mene?
Bit ćeš sama kada odem. Mina u Indiji, ja s ocem.
Bit ćeš tužna. Ali, pretpostavljam...
Ministar dolazi u sedam i majka želi da budemo tamo.
A znaš kako ne voli kašnjenje.
Kad bih se bar mogla vratiti, potrčati za njim i reći,
"Nemoj ići, nemoj ići u Afriku. Nećeš preživjeti, preslab si".
"Prekrasno si slab, Petere. Volim te zbog tvoje slabosti".
Jer u tom trenutku, Mina, vidjela sam budućnost kristalno jasno.
Pokušala sam se moliti te noći. Bog mi nije odgovorio.
Ali netko drugi je. -Uskoro, dijete.
Kako ćemo se samo igrati.
Nikada nisi bila sretnija nego tog vikenda.
Sutra ujutro ćeš biti udana. Još jedna noć kao gđica Mina Murray
prije nego postaneš gospođa Charles Branson.
Nije ti smetalo što ćeš izgubiti sebe.
Možda je meni smetalo za tebe.
Uhvatila si me. Posljednja noć slobode?
Želiš li vidjeti nešto zanimljivo?
Ne.
Moja Mina? -Tvoja Mina. -Ali bit će ti drago čuti
da je radila samo s najbezazlenijim životinjama.
Ovo je vjeverica.
A koje su tvoje? -Ne one bezazlene. -To me ne čudi.
Uvijek sam vjerovala da stvarima moraš dati ime prije nego ožive.
Poput vještičje čarolije. On se zove Ariel.
Najzahtjevnije su oči. Od stakla su, naravno,
što znači mrtve i bez sjaja. Ali to nije bilo dovoljno za mog grabežljivca.
Pa sam stavila zrcala iza staklenih očiju, da bi blistale.
Vidiš?
Kao da su žive. -Jesu.
Stavila bih zrcala iza cijelog svijeta, da mogu.
Vanessa! Vanessa, vrati se!
Ovo je opsceno! Ne smiješ! -Moram. -Zar te nimalo nije sram?!
Odmah da si ušla unutra!
Kako se usuđuješ govoriti mi o sramu?
Idi ti unutra i priznaj ocu.
Moram je vidjeti. -I što ćeš napraviti?
Ispraviti stvari.
Uvijek sam mislio da će moja izbivanja uništiti moju obitelj.
Moja nebriga...
Nikad nisam ni pomislio da će to biti okrutna djevojčica.
Kada je bolest došla, obuzela je sve. Ničega nisam bila svjesna.
Liječnici nisu našli objašnjenje. Jer, vidiš, bilo je neobjašnjivo.
Hvala, hvala, sada mogu sama.
Moraš jesti.
Više ne misle da je epilepsija. Jesu li ti rekli?
Dr. Kingston ne zna što da misli. Smiješni čovječuljak.
Boje se...
Boje se da se radi o tvom mozgu...
Da je nešto u tebi.
Što drugo... Što drugo... Mina je otišla.
Nije htjela ostati ovdje.
Ili da ne govorimo o njoj?
Ne znam.
Ne pričamo s Murrayevima, niti oni s nama.
Pokušala sam otići tamo, ali... nisam bila dobrodošla.
Sir Mal... Sir Malcolm...
Ne znaju što ti je, draga.
Napadi... Napadi su tako strašni.
Posavjetovat ćemo se sa stručnjakom u Londonu.
Uvijek si voljela London.
Možda će promjena...
Rezervirali smo sobe blizu Stranda. Blizu je...
Blizu je klinika koja je poznata po liječenju ženskih bolesti.
Ludnica.
Nisam luda, majko.
Nisam nesretna.
Trebala si pustiti da umrem.
Vanessa...
Razumiješ li što sam rekao?
Mislim da je najbolje da izađete, gđo Ives. -Ostat ću.
Moram iskreno popričati s vašim suprugom. -Voljela bih ostati.
Ovaj oblik katatonije nije mi nepoznat.
Fizikalna naprezanja su manifestacije... -Nisu bila naprezanja.
Nešto je muči. -Vidio sam epileptičke napadaje
koji su lomili kosti, gđo Ives. Nije nemoguće, samo je rijetko.
Histerija psihoseksualne prirode se može liječiti.
Tretmani uključuju narkotike i hidroterapiju.
Hladna voda smanjuje cirkulaciju u mozgu
čime se smanjuje metabolizam i motoričke aktivnosti.
Uznemirenost i mentalna trauma će se usporiti, a onda i prestati.
Već je pomagalo, g. Ives, ne morate sumnjati. -A što ako ne pomogne?
Ako ne vidimo napredak, ostaju nam kirurške opcije.
Da.
Učinimo to. -Gospodine i gđo Ives, molim vas da odmah izađete.
Jako je dobro čuti tvoj glas, Vanessa.
Ja sam dr. Christopher Banning i želim ti pomoći. Tvoji roditelji...
Želim biti tamo vani. -I hoćeš.
Imamo lijep vrt... -Više volim ocean.
Jeste li vidjeli nekoga tko se utopio?
Ja jesam. Ali ne psa ili mačku.
Ništa takvo. Mislim na čovjeka.
Stotine ljudi.
Brod sa robljem. Da, baš tako.
Samo je potonuo, a ljudi su još bili okovani.
Duše u mukama koje su se našle u još većim mukama.
Jeste li vidjeli to, dr. Christopheru Matthew Banning?
Vanessa, jako je važno da sada sjedneš.
Tko je Vanessa?
Gđo Ives, smijem li ući? -Naravno.
G. Ives. -Peteru. -Došao sam se oprostiti.
Odlazim u Afriku, s ocem.
Mogu li je vidjeli? -Ja... -Da. -Ne mislim da... -Ostani ovdje.
Nemoj se šokirati. Jako se promijenila.
Van...
Hoće li umrijeti? -Ako ima Boga.
Je li uvijek ovako? -Ne.
Postoje epizode aktivnosti.
Mogu li sjesti s njom? -Da. Naravno.
Hoće li me prepoznati?
Ne znamo. Ali, razgovaraj s njom, trebalo bi pomoći.
Zdravo, Van.
Peter je. -Moraš bliže.
Peter je.
Idem u Afriku.
Možeš li vjerovati?
Konačno idem na onu avanturu o kojoj smo pričali.
Jako sam uzbuđen.
Jučer sam hodao po plaži gdje smo se kupali.
Trebao si me poljubiti.
Hoćeš li me poljubiti sada?
Umrijet ćeš tamo.
Petere, sretan ti put.
I hvala što si došao.
Naravno. -Petere, što ti je rekla?
Nisam mogao razaznati.
Poznaješ li Keatsa?
Pjesnika, mislim.
Ne mogu govoriti.
Preslaba sam. -Nisi.
Vi niste ovdje. -Ali ipak...
Tko si ti?
Nisi Sir Malcolm. -Moraš stvarima dati ime da ožive, zar ne?
I da ti dam ime? -Samo ako želiš da živim.
Zmija. To misliš?
Čarobnjak, zavodnik, princ tame, vrag jame?
Čemu takav prijezir za starog prijatelja?
Znači, Keats... Četiri stiha iz Ode slavuju
bi me uvijek tako pogodili. Keats je umirao kad ih je pisao,
i znao je da će umrijeti, što daje jednu novu razinu, ne misliš li?
Želiš li ih čuti? -Imam li izbora?
Vanessa, molim te, uvijek si imala izbor.
Ti si dopustila da se sve ovo dogodi.
Dovraga, potražila si to i pojebala.
Mogla si zatvoriti vrata u svakom trenutku. Još uvijek možeš.
Upravo sada. Hoćeš li?
Da. -I odustat ćeš od svega što bismo mogli imati?
Pravu spoznaju ljudskih vrlina i ljudskih grijeha.
Moć.
Uvid izvan ovog svijeta. -Ne želim ništa izvan ovog svijeta.
Ne laži mi.
Uvijek su te privlačile dubine oceana.
Mračni šapat...
Zrcalo iza staklenih očiju.
Život u svoj svojoj punini.
Hoćeš li zatvoriti ta vrata?
Znači, Keats.
Stihovi Keatsa. -Da.
Ja u tami slušam;
i često bjeh napola zaljubljen u smrt-olakšanje.
I imenom nježnim u mnogoj pjesmi je zvah da uzme u zrak...
..mirno mi disanje.
Znači, tama progovara. -Da.
Ali ti si slušala.
Neka duša Claire Ives i duše svih vjernika
koje su otkrile milost Božju, počivaju u miru.
Amen. -Amen.
Sestro.
Ne osuđujem te.
Kakav god bio grijeh, oprošten je kroz tvoju patnju.
Toliko patnje.
To je više nego što zaslužujem, ali ne mogu si oprostiti.
Ima toliko puno za reći. -Ili tako malo.
Udana sam. Možeš li zamisliti?
On je odvjetnik, radi za g. Hawkinsa u Essexu.
Nema brkove kao moj galantni satnik Branson,
ali g. Harker je dobar čovjek i voli me.
Sretna sam zbog tebe.
A naš jadni Peter. -Tako mi je žao.
Da si samo potrčala za njim onoga dana u labirintu.
Da si ga bar držala čvrsto i rekla mu da ne ide,
da si ga voljela zbog njegove slabosti.
Kako znaš za to?
Sada znam puno toga, Vanessa.
Gospodar me je naučio.
Stvari koje nitko ne bi trebao znati. Pomozi mi!
Spasi me od njega. Molim te!
Mina treba našu pomoć. Hoćete li me pustiti unutra?
I to je sve? -Da.
Vjeruješ da opet možeš doprijeti do nje? -Ili ona do mene.
Znam da sumnjate. -Ne znaš ti ništa o meni.
Znaš li koliko sam ljudi ubio?
U Africi smo hodali u krvi na svakom koraku.
Postojao je trenutak kada bih rado ubio i tebe.
A možda dođe novi kada drage volje i hoću.
Ali za sada mi možeš biti od koristi. -Samo to? -A što još?
Oprost?
Za to idi u svoju rimsku crkvu jer ovdje to nećeš naći!
Jeste li ikada pomislili kako je sve ovo bilo za mene?
Neoprostiv grijeh koji me je obilježio za cijeli život?!
Mislite da ste vi patili? Mislite da poznajete krv?
Mislite da ste vi hodali po leševima?!
Možete ih poleći odavde do horizonta, ali ja sam hodala dalje!
Vi slabi, požudni, tašti čovječe!
Kako se usuđujete sa mnom razgovarati o smrti?!
Onda ćemo govoriti zajedno.
Da. -I pratit ćemo glas do Mine.
Da. -I onda?
Vi ćete završiti, a ja ću nastaviti dalje.
Reći ću Sembeneu da pripremi sobu.
Ovo je sada tvoj dom.
Ne očekujem tvoj oprost.
Moja krivnja je samo moja i nosim je sa sobom.
Ona je moja sadašnjost i moja budućnost.
Proklela me je daleko izvan ovog kratkog života.
Ali neću mirovati dok ne budeš na sigurnom.
Moj život nema druge svrhe.
Uvijek ću te uvijek voljeti. Tvoja najdraža prijateljica, Vanessa.
PS. Tvoj otac te jako voli
i učinit će sve da te spasi. Ali ja te volim na drugačiji način.
Volim te dovoljno... da te ubijem.
ivan204@prijevodi-online.org ;)