Jednom davno, postojao je čovjek
koji je tragao za pravom starošću Zemlje.
U svojim nastojanjima da ju otkrije,
naletio je na smrtnu prijetnju.
Prekrasan proljetni dan, Pasadena, Kalifornija.
1966.
Posao cvate, život je dobar.
Osim za jednog čovjeka,
geokemičara imena Clair Patterson,
znan kao Pat.
On zna da je svatko koga vidi
u opasnosti od nevidljive prijetnje.
I odlučan je da to zaustavi,
bez obzira na cijenu.
Ne možete ispričati Pat Pattersonovu priču,
a da se ne vratite skroz na početak,
u vrijeme daleko prije nego je Zemlja,
naš dom, bio napravljen,
kada su zvijezde iznijele svoju suštinu.
Željezo.
Za planetovu rastopljenu jezgru.
Kisik.
Za stijene i vodu i zrak.
Ugljik.
Za dijamante. I život.
Zvijezda je rođena,
naša.
Kroz prvih par milijuna godina, stvari su išle glatko
dok su se zrna prašine postepeno grudala u veće objekte.
Ali kada su ovi objekti postali dovoljno masivni
da bi imali dovoljno gravitacije,
počeli su privlačiti jedan drugoga u ukrštene orbite.
Ovako je naš svijet izgledao
kada je bio nov.
Nijedan dio Zemljine površine nije mogao ostati netaknut
od tada pa do danas.
Dakle, ako su svi podaci o rođenju i ranom djetinjstvu izbrisani,
kako se možemo nadati da ćemo ikad znati sa sigurnošću
starost našeg svijeta?
Ljudi su se to pitali od antike.
1650-te irski nadbiskup James Ussher
je napravio izračune koji su se činili kao odgovor na pitanje.
Kao skoro svatko drugi u njegovo vrijeme i u njegovom svijetu,
prihvaćao je biblijsko izvješće o stvaranju kao mjerodavno.
Ali biblija ne daje točne godine,
pa je Ussher tražio događaj u Starom zavjetu
koji odgovara povijesno poznatom datumu.
Pronašao ga je u Drugoj knjizi o Kraljevima,
riječ je o smrti babilonskog vladara Nabukodonosora
562. prije Krista.
Ussher je na to nadodao generacije proroka
i patrijarha,
139 "sinova" Starog zavjeta,
od Adama do vremena Nabukodonosora
i otkrio
da je svijet počeo 22. listopada
4004. godine prije Krista.
U 6 popodne.
To je bila subota.
Kronologija nadbiskupa Usshera je uzeta kao gospel
u Zapadnom svijetu.
Sve dok se nismo okrenuli drugoj knjizi da bi našli starost Zemlje,
onoj koja je zapisana u samim stijenama.
Većina slojeva stijena u zidovima Grand Canyona
se sastoji od sedimenata, naslaganih kao fina zrnca
u vrijeme kada je ovaj dio svijeta bio more.
Kroz eone, sedimenti su sabijeni u stijene
pod težinom narednih slojeva,
s najstarijima na dnu.
Izaberite sloj, bilo koji.
Što kažete na onaj?
Jednom davno, ovdje je morao biti plićak.
U prekambrijskom periodu,
prije oko milijardu godina,
postojao je samo jedan oblik života.
Ove plavo-zelene bakterije su zaposleno prikupljale sunčevu svjetlost
i stvarale kisik.
Za njih, to je bio otpadni proizvod,
ali za živote koje su kasnije evoluirale, uključujući nas,
to je bio dah života.
U redu. Izaberite drugi sloj.
Što kažete na onaj?
Ovaj sloj se zove Bright Angel Shale.
Formiran je prije oko 530 milijuna godina.
Ove pruge su ostavljene prije 260 milijuna godina.
Želite znati starost Zemlje?
Samo shvatite koliko treba da bi se nataložio svaki sloj
i onda, umjesto brojanja "sinova",
nadodajte sve slojeve.
Lagano, zar ne?
Ali samo jedan problem: proučavanjem ovih procesa
koji se i danas događaju
u oceanima i jezerima diljem svijeta,
znamo da se sedimenti mogu taložiti različitim tempom.
Obično se to događa jako sporo,
recimo 30 cm u 1000 godina.
Ali kada se dogodi rijetka katastrofična poplava,
može se odviti puno brže,
pa i do 30 cm u par dana.
Mnogi geolozi su probali ovu metodu
da bi izračunali starost Zemlje.
Koristili su Grand Canyon
i druge sedimentne nizove po planetu.
Ali njihovi odgovorili su se kretali preširoko da bi bili od koristi,
bilo gdje od 3 milijuna pa do 15 milijardi.
I postojali su drugi problemi s ovom metodom:
Čak i najdublji slojevi stijena
nisu najstarije stvari na Zemlji.
Zašto? Jer čak ni stijene nisu mogle preživjeti
Zemljino nasilno djetinjstvo.
U svemiru je druga priča.
Postoje li neke uspomene iz vremena kad je Zemlja rođena,
objekti koji bi mogli reći pravu starost?
Znam mjesto gdje možemo naći ostatke cigli i žbuke
koji su korišteni za stvaranje našeg Sunčevog sustava.
Leži između orbita Jupitera i Marsa.
Ovo je materijal novorođene Zemlje,
prepušten slučaju u hladnom skladištu, neizmijenjen
još od tog vremena.
Prije oko milijun godina,
veliki asteroid je gurnuo puno manjeg,
šaljući ga na novu putanju,
u pravcu sudara koji je završio jedne noći
prije oko 50 000 godina.
Mora da je razbio mir Grand Canyona
dok je letio iznad...
da bi dignuo u zrak ovaj krater
na mjestu koje će se jednom zvati Arizona.
Fragmenti željeznog asterioda koji je napravio ovaj krater
su ostali netaknuti.
Kad bi samo znali kad je to željezo iskovano,
znali bi starost sunčevog sustava.
Uključujući Zemlju.
Ali kako bi to mogli znati?
Izaberite kamen.
Bilo koji kamen.
Što kažete na ovaj?
Neki atomi u ovom kamenu bi mogli biti radioaktivni,
što znači da se mogu spontano raspasti
i postati drugi element.
Atom urana prvo postaje atom torija.
U prosjeku, za to treba par milijardi godina.
Torij je puno nestabilniji.
U manje od mjesec dana postane protaktinij.
Minutu kasnije, protaktinij postaje nešto drugo.
Atom prolazi još 10 drugih nuklearnih transmutacija...
Dok ne dođe do kraja raspadnog lanca:
Stabilnog atoma olova.
I olovo će i ostati...
Zauvijek.
U 20-tom stoljeću uložen je velik trud, kroz desetljeća,
da bi se izmjerilo vrijeme koje je potrebno da svaki radioaktivni element
prijeđe u drugi element.
Fizičari su otkrili da se atomi svakog nestabilnog elementa
raspadaju stalnom brzinom.
Jezgra atoma je neka vrsta svetišta,
otporna na šokove i preokrete.
Udarite ga čekićem.
Skuhajte ih u vodi.
Spržite ih.
Nuklearni sat i dalje kuca,
držeći se savršenog vremenskog standarda
koji ne gleda u sunce i zvijezde.
Koji je bolji način za otkriti pravu starost Zemlje
od atoma urana?
Kad bi znali koliki dio urana u kamenu
se pretvorio u olovo,
možemo izračunati koliko je vremena prošlo
otkad je kamen stvoren.
Ali postoji problem.
Kamenje u Zemlji koje je bilo tu kada je stvorena,
više ne postoji.
Svi su oni zdrobljeni, rastaljeni ili obrađeni.
Postoji način da izračunamo količinu olova
koje je bilo prisutno od početka.
To je dar s nebesa:
Meteori.
Ovaj... Fragment onoga
koji je napravio ovaj ogromni krater... je bio idealan.
Količina olova duboko unutar ovog meteora
je potpuno ista kao kad je Zemlja stvorena.
Pošto znate stalni tempo raspada urana,
dobit ćete starost meteora,
koji je nastao u isto vrijeme kad i Zemlja.
Sve što ste trebali je izmjeriti
količinu olova u meteorima.
Lagano, zar ne?
Znanstvenik imena Harrison Brown,
na sveučilištu u Chicagu,
je to prvi shvatio 1947.
Izabrao je mladog postdiplomca, Clair Pattersona, da obavi posao.
Patterson jednostavno nije mogao znati koliko će mu ovaj zadatak
promijeniti smjer života...
I našega.
Ono što se činilo kao čisto znanstveno istraživanje
je ispalo puno više.
Clair Patterson, sin poštara iz Iowe,
bio je buntovnik po prirodi i ne baš dobar u školi.
Ali je bio rođeni znanstvenik.
Geolog imena Harrison Brown
je dao Pattersonu naizgled jednostavan
znanstveni zadatak.
Za početak, Pat...
Smeta li ti ako te zovem Pat?
Dakle, znam da nisi geolog...
vjerojatno ne bi vidio razliku između granita i glinenaca...
ali čujem da se snalaziš s
masenim spektrometrom, Pat.
Dobro. Jesi li oženjen, Pat?
Da, Laurie. Da, ona je kemičar, isto.
Radili smo zajedno na Projektu Manhattan,
u Oak Ridgeu.
Dobro. U redu, dakle, prvo trebaš znati:
Ovo su mali kristali zvani cirkoni.
Stvarno maleni, veličine glave pribadače, čvrsti i zategnuti kao bubanj.
Ništa ne ulazi ni ne izlazi iz njih.
I pričam o periodu od milijardu godina.
Znamo koliko su stara ova zrnca jer smo već
datirali kamenje iz kojih potječu.
Svaki mali cirkon imali samo par milijuntih dijelova
urana, i taj se uran raspada
na još manje količine olova.
Pa sad, ti otkrij kako izmjeriti to olovo
i znati ćeš kako isto učiniti za meteor.
Misliš da možeš to, Pat?
Da. Da, ja... ne vidim zašto ne.
Dobro, jer kad to napraviš, biti ćeš prvi čovjek
koji će znati starost Zemlje.
I postat ćeš poznat.
I vidjet ćeš, bit će jednostavno.
Mačji kašalj.
Dok je Patterson pokušavao izmjeriti
količine olova u zrncima cirkona,
drugi postdiplomac, George Tilton,
je mjerio količinu urana u istim zrncima.
Sve što je Patterson trebao napraviti
je izmjeriti količinu olova s istom točnošću.
Ti si na redu, Pat.
Izmjerio sam šest puta. Isti rezultat:
3,2 na milijun.
Da, odlično, George, hvala.
Tiltonovi rezultati su uvijek bili isti.
Ali Pattersonovi rezultati o udjelu olova na istim zrncima
su bili mahnito nestalni.
Nije imalo nikakvog smisla.
Možda je laboratorij kontaminiran
prethodnim eksperimentima s olovom?
Ili su možda prirodno velike količine
olova u okolini ometale njegove rezultate.
Patterson je učinio sve što je mogao
kako bi očistio laboratorij od olova.
I dalje je bilo 100 puta previše olova.
Radio je na tome više od dvije godine.
Mačji kašalj, mo'š mislit.
Patterson je shvatio da mora prokuhati svoje posude
i alat u kiselini i pročistiti sve svoje kemikalije
da bi dodatno smanjio olovo u laboratoriju.
O, ja...
Ne! Ja sam novi ovdje.
Aaa, gdje je muški WC?
Uh, kvragu.
Sva Pattersonova opsesivna ribanja i steriliziranja
i dalje nisu riješila problem.
Morao je napraviti svoj laboratorij i krenuti iz početka.
Prilika se stvorila kada se Harrison Brown preselio
na Kalifornijski Institut Tehnologije u Pasadeni,
i pozvao Pattersona da mu se pridruži.
U redu, Tom, to je dosta.
Možemo proći kroz sigurnosna vrata.
Patterson je na tome radio šest godina,
tvrdoglavo tražeći i eliminirajući
mnoge izvore olova
koji su ometali njegove instrumente.
Napravio je prvu ultra čistu sobu na svijetu.
Napokon je bio u mogućnosti izmjeriti koliko je zapravo
olova u kamenu.
Onoga čija je starost već bila utvrđena.
Sada je, konačno, Patterson spreman
da se uhvati u koštac sa željeznim meteorom,
da bi otkrio pravu starost Zemlje.
Odnio je uzorak meteora
nazad u Nacionalni Laboratorij Argonne...
Gdje je upravo postao funkcionalan
najprecizniji maseni spektrometar na svijetu.
Doc, ne može li ovo čekati sutra?
U redu, mališa, morat ćemo te spržiti.
Maseni spektrometar koristi magnete
da bi odvojio elemente koje sadrži uzorak,
tako da bi se količina svakog elementa mogla izmjeriti.
Ovo će biti zadnji komadić koji nedostaje
u slagalici zvanoj starost Zemlje.
Da, sada ću te ionizirati.
Zvuči gore nego što je.
Što znači jedan elektron među prijateljima?
Izoliravši uzorak od bilo kakve kontaminacije olova iz okoline,
Patterson je, konačno, bio spreman izmjeriti količinu
olova i urana u uzorku
i izračunati prije koliko godina jer stvoren.
Prava starost Zemlje.
Hvala svim znanstvenicima prije mene.
Hvala, geolozi.
Hvala, Charles Lyell.
Hvala, Michael Faraday.
J.J. Thomson.
Ernest Rutherford.
Hvala, Harrison Brown.
Svijet je star četiri i pol milijardi godina.
Uspjeli smo.
Mama?
Mama.
Patterson je htio da njegova majka
bude prva osoba koja će znati koliko se morao truditi
kroz sve te godine da bi otkrio:
Pravu starost Zemlje.
Njegova nagrada za ovo otkriće?
Svijet nevolja.
Nije znao, ali je bio na putanju za sudar
s nekima od najmoćnijih ljudi na planetu.
Za stare Rimljane,
veličanstveni planet s prstenom, Saturn, nije bio pravo mjesto,
nije bio svijet, nego Bog Kralj,
sin iz braka nebesa i Zemlje,
Bog olova.
Ovi stupovi su sve što je ostalo
od najstarijeg hrama u rimskom forumu,
prvi posvećen Saturnu prije 2500 godina.
Služio je i kao rimska riznica
i njegov zavod za težinu i mjere.
Večeras su Saturnalije,
bujni prosinački praznik u čast Saturna.
I svakodnevni život će biti izokrenut.
Gospodari će služiti robove,
ratovi ili pogubljenja nisu dozvoljena,
darovi se razmjenjuju.
Nekoliko stotina godina kasnije,
kada su oci rane crkve tražili način
da privuku više pogana,
odlučili su pretvoriti Saturnalije u Božić,
čineći ga time posljednjim u dugom redu
praznika zimskog solsticija koji su prenamijenjeni.
Ovaj veoma visoki kip Saturna je bio obučen
u vuneno crveno donje rublje samo jednu noć u godini.
No, u starom Rimu, ovaj Bog je imao drugu, mračniju stranu.
Taj drugi Saturn je hladan i mrzovoljan lijeni zloduh,
s obzirom na iracionalne ispadaje bijesa.
Počinio je neizreciv čin nasilja protiv svog oca
i pojeo svoju vlastitu djecu.
Od svih vidljivih planeta
s golim očima predaka,
Saturn je najsporiji,
što bi moglo objasniti zašto je nazvan
po Bogu olova.
Ali nema poricanja
da više negativnih stajališta na Saturnovu osobnost
odražavaju prastaro znanje o simptomima trovanja olovom.
Smiješna je stvar o Rimljanima.
Iako su znali
da kontakt s olovom neizbježno truje ljude,
čini ih sterilnima i dovodi do ludila,
koji su metal onda koristili za pravljenje cijevi
da prenesu vodu kroz njihove legendarne vodovode?
Nagovijestit ću vam.
Riječ "vodovodni"(eng. plumbing) dolazi
od latinske riječi za olovo, "plumbum".
Koji metal su koristili da ograde svoje poznate kupke?
I kako su zaslađivali svoja vina kad su bila previše kisela?
Što su koristili da naprave bačve i lonce za kuhanje?
Ima povjesničara koji vjeruju
da je raširena upotreba olova glavni uzrok
pada i propasti Rimskog carstva.
Zašto su nastavili upotrebljavati olovo
dugo nakon što su znali da je otrovno?
Bilo je jeftino, lako kovljivo i jednostavno za oblikovati,
a oni koji su bili izloženi najsmrtonosnijoj razini...
rudari i radnici koji su obrađivali olovo...
smatrani su potrošnom robom.
Njihovi životi nisu bili važni.
Oni su bili robovi.
Većina Zemljinog olova stvarala se na sigurnoj udaljenosti
od živih bića, ispod površine,
ali prije otprilike 8,500 godina,
ljudi su počeli smišljati kako da prodru u zemlju
i izvuku metal iz stijena.
U vrijeme kad je ova vila bila nova,
prije samo nekoliko tisuća godina,
Rimljani su proizvodili 80,000 tona olova godišnje.
Zašto je olovo tako otrovno?
Zato jer kad uđe u naša tijela,
olovo oponaša druge metale, kao cink i željezo,
one koje naše stanice zapravo trebaju za rast i razvoj.
Enzimi u stanicama su prevareni pretvaranjem olova,
i počinju plesati.
Ali to je ples smrti, zato jer je olovo varalica
koje ne može ispuniti vitalne potrebe stanice.
Olovo također blokira neuroprijenosnike,
komunikacijsku mrežu između stanica.
Ometa molekularne receptore
koji su bitni za pamćenje i učenje.
Ovo je osobito štetno za djecu,
ali trovanje olovom nikoga ne pošteđuje.
Na početku 20-tog stoljeća
tvorci olovnih boja upotrijebili su mladu
oglašivačku industriju da uvjere kupca
da je olovo bezopasno za djecu.
Čovjek: Igračka olovnog vojnika rekla je nizozemskom dječaku,
"imamo neku dobru rodbinu koji sadrže nešto olova."
"Zašto ne organiziraš zabavu da se ljudi upoznaju i vide
druge sretne članove velike obitelji olova'"
Prvo na zabavi je bilo veselo električno svjetlo.
Rekao je: " Veoma sam sjajan."
"Uvijek svijetlim noću."
"Mojem sjaju ne manjka ništa zbog moje staklene glave,"
"i svijetlim puno sjajnije"
"jer je napravljena od olova."
Par gumenih cipela je ušlo i uhvatilo nizozemskog dječaka pod ruku.
"Rekli su, mi smo zaštitnici koji te drže suhim i griju."
"Znaš li da kad smo oblikovani, čovjek koji nas je napravio je rekao,"
"jako smo i čvrsti i živahni"
"jer u nama ima olova."
Ali proizvodnja olova se nije puno pomakla
sve do ranih 1920-ih
kad su kemičar Thomas Midgley i izumitelj
Charles Kettering iz General Motorsa
otkrili da tetaetril olovo reklamirati
kao aditiv benzinu protiv lupanja motora.
Osnovali su novu tvrtku nazvanu Ethyl Corporation.
Nekad je ministarstvo rata SAD-a razmatralo
njegovo korištenje kao otrovnog plina.
Za razliku od olova u boji, tetaetril olovo je topljivo u masti.
Pola šalice na vašoj koži bi vas moglo ubiti.
Proizvođači su izračunali
da bi mogli prodati 60 milijuna tona na godinu.
Jedini problem je bio
što su neki od radnika koji su prerađivali stvar
u tvornicama u Delawareu i New Yerseyu poludili,
halucinirali i skakali s prozora.
Umrli su vrišteći.
To je posao prodaje koji će zahtijevati puno više
od rasplesanih svijetlećih žarulja.
Ono što je bilo potrebno je čovjek znanosti
da smiri strahove javnosti i poboljša sliku olova.
Pronašli su pravog čovjeka za posao.
Ovo je bilo jedno od prvih puta
korištenja znanosti da se
prikrije prijetnja javnom zdravstvu i okolišu.
Robert Kehoe, mladi doktor iz Cincinnatija,
bio je angažiran od strane General Motorsa (GM).
Podigao je znanstvene sumnje u javnom mišljenju
o opasnostima olova.
Olovo se prirodno pojavljuje u okolišu,rekao je.
Da, moglo bi biti profesionalne opasnosti
za ljude koji rade s olovom,ali
to bi se najbolje rješavalo samoregulacijom industrije.
I ne postoje dokazi koji ukazuju
da olovo posjeduje ikakvu opasnost za potrošača.
Desetljećima mu se nitko nije suprotstavljao...
Dok Clair Patterson nije krenuo tražiti
starost Zemlje.
Claire Pattersonovo istraživanje o starosti Zemlje
napravilo ga je svjetskim vodećim stručnjakom
za mjerenje tragova olova.
Kao i svi drugi u to vrijeme,
pretpostavio je da se raširenost olova pojavila prirodno.
Pravi znanstvenik kakav je on bio, zaputio se
da otkrije sve što može
o tome kako olovo kruži kroz okoliš.
Uz dozvolu Američkog instituta za petrolej,
oprezno je izmjerio koncentraciju olova
u dubokim i plitkim morima.
Još jednom, Patterson ustanovljava
da njegovi početni podaci nemaju smisla.
Bila je minimalna koncentracija olova
u dubokim oceanskim vodama.
Ali u plitkim vodama i na površini,
koncentracija olova je bila sto puta veća.
U bilo kojem oceanu, to traje nekoliko stotina godina,
da se plitka voda izmiješa s dubokom.
Ovo je ukazalo Pattersonu da su velike količine olova
nedavno stigle u površinske vode.
Inače bi bilo puno ravnomjernije raspoređeno.
Znajući količinu olova u plitkim morima
i vrijeme potrebno da se izmiješa sa dubljim slojevima,
on je bio u stanju procijeniti stopu onečišćenja olova na površini.
Patterson se zapitao
što bi moglo ubaciti olovo u svjetske oceane takvom brzinom.
Odakle dolazi svo to olovo?
Mislim da znam, Harrison.
Iz olovnog benzina.
Pa onda imam problem, Pat,
jer to je isto mjesto odakle dolazi i novac.
Ali Patterson neće odustati.
Vratio se na posao objavljivanja znanstvenih radova
koji će napraviti slučaj protiv olovnog benzina.
Kad je poslao svoj rad u prestižne znanstvene novine, Nature,
Patterson je svoje ime stavio na drugo mjesto.
To je često radio sa svojim studentima
da bi im povećao reputaciju.
Cijelog života je izbjegavao centar pažnje
i privilegije koje su s tim dolazile.
Samo tri dana nakon objave...
otpor je počeo.
- Zdravo, Dr. Patterson. - Zadovoljstvo je upoznati vas.
Zadivljen sam vašim poslom.
Vaš rad je od velikog interesa
nama u petrolnim i kemijskim industrijama.
Pa, ne bi bilo moguće da nije vaših financija.
Upravo tako. I ima toliko toga što bi htjeli učiniti za vas.
Pa, razmišljao sam o mjerenju olova u polarnom ledu
da vidim pokazuje li iste obrasce kao i oceani.
Olovo? Ali to ste već uradili.
Mislimo da je vrijeme da krenete u traženje drugih elemenata.
U stvari, Dr. Patterson,
naša sposobnost da vas financiramo u bilo kojem drugom istraživanju je...
Zapravo neograničena.
Olovo je neurotoksin.
Kada prevozite vaš tetraetil olovo iz tvornice...
prije nego ga dodate u benzin...
rukuje se s njim kao da je kemijsko oružje.
Postoji razlog za to.
Što mislite gdje završi svo to olovo
kada napusti auspuh?
Razmislite što može činiti nama i našoj djeci.
Dr. Kehoe je pokazao da je razina olova
u okolina prirodna koliko i snijeg u prosincu.
Zašto se onda ne pojavljuje u dubokim vodama? Evo,
dajte da vam pokažem.
Hvala na vašem vremenu.
Čekajte, zar ćete samo nastaviti ispuštati
milijune tona otrova u zrak koji dišemo?
Ako vas moje istraživanje ne izbaci iz posla,
neki znanstvenici u budućnosti hoće.
Pattersonovo financiranje iz naftne industrije
je nestalo preko noći.
Zapravo, pokušali su mu srediti otkaz.
Ali vlada Sjedinjenih Država... Vojska, mornarica,
Komisija za atomsku energiju, zdravstvo,
i Nacionalna zaklada za znanost... su stali u njegovu obranu,
podržavajući njegovo istraživanje o zagađenju olovom.
Njegova istraživanja su ga odvela od Greenlanda na dalekom sjeveru
do Antarktike na dalekom jugu,
i do rijeka, planina i dolina između.
Čak i u najneprijateljskijim uvjetima,
Patterson i njegov tim su radili na kopiranju
besprijekorne okoline čiste sobe.
Njihova plastična odijela su se mijenjala svaki dan.
Radeći 10 do 12 sati na dan na temperaturi ispod ništice,
iskopali su 61 metara duboko okno
u Antarktičkom ledu.
Bio je to oblik putovanja kroz vrijeme,
izvući snijeg koji je pao prije tri stoljeća,
prije početka Industrijske revolucije.
Nos!
Obriši nos, kvragu!
Ima tisuću puta više olova u tebi
nego u ovom ledu!
Želiš li kontaminirati cijeli vražji uzorak?!
Nakon četiri naporna tjedna
brižljivog sakupljanja uzoraka,
Patterson je bio spreman vratiti se u laboratorij.
Što se tiče oceana, našao je da je količina olova
u 300 godina starom snijegu puno niža.
Bez obzira gdje je tražio na Zemlji,
bez obzira koliko je daleko putovao kroz vrijeme,
rezultati su uvijek pričali istu priču.
Prirodne razine u zraku i vodi u prošlosti
su bile puno niže.
Tisućama godina, bilo je poznato da olovo
uzrokuje oštećenja mozga, pogoršanja u razvoju,
nasilno ponašanje, pa čak i smrt.
U traženju starosti Zemlje,
Patterson je naišao na dokaze
o masovnom trovanju na razini bez presedana.
Ali Kehoe i drugi znanstvenici,
zaposleni od strane industrije olova,
su uvjerili javnost da nema razloga za brigu.
Dok jedan čovjek nije obratio pažnju.
Patterson je otišao u javnost sa svojim otkrićima
o olovu na velika vrata.
Objavio je svoje pronalaske
u glavnim novinama za ekologiju
i poslao kopije raznim vođama vlada,
uključujući i jednog visoko utjecajnog senatora.
Edmund Muskie iz Maine je bio predsjednik
pododbora senata za zagađenje zraka i vode.
1966 je držao saslušanja o pitanju olova.
Prvi svjedok je bio
Dr. Robert Kehoe, dugogodišnji znanstveni pristalica
olovnog benzina.
Je li vaš zaključak da, od 1937.
do danas, nije bilo
povećanja količine olova
udisanih iz atmosfere od strane prosječnog prometnog policajca,
radnika benzinske stanici ili... Ili motorista?
Ne postoji ni najmanji dokaz
da je bilo promjene po tom pitanju
tijekom tog vremena.
Ni najmanji.
Saslušanja su planirana u vrijeme kada je
najžešći kritičar, Claire Patterson, bio na Antarktici.
Ali on se neočekivano pojavio
na peti dan svjedočenja.
Pa, izgleda da postoji povećanje
u količini olova u ljudima
kao rezultat izlaganja okolišu.
Je li to točno?
To je točno.
U određivanju karakterističnih razina olova,
koristite stvarna mjerenja koja ste uzeli na terenu?
Da.
Jesu li ova osmatranja različita
od onih koja smo čuli od drugih svjedoka?
Ne, to... To su ista osmatranja.
Vi... Vi ste svjedočili da nije bilo
promjene u prirodnim razinama olova, je li to točno?
To je točno.
Jeste li sigurni u to?
Apsolutno.
Razina koju vidimo danas u ljudima može biti karakteristična.
Ali ni u kom slučaju nije prirodna.
Dakle, vi se ne slažete s brojevima Dr. Kehoea?
Pa, ne, ne.
Kažete da isti brojevi
vode do različitih zaključaka?
Da.
Znate, to su stvari
koje očekujemo od odvjetnika, ne znanstvenika.
Složio bih se s vama, da.
Činite se vrlo sigurnim u vaše zaključke, Dr. Kehoe.
Činjenica je da ja imam više iskustva u ovom polju
od bilo koga živoga.
Na ovim razinama, olovo je ozbiljna kronična uvreda
ljudskom tijelu.
Nema medicinskih dokaza da je olovo donijelo
opasnost po javno zdravstvo.
Neodgovorno je rudariti milijune tona
otrovnog materijala i raspršavati ga u okolinu!
Da ima dokaza za štetu, našli bi ga.
Ne ako je vaša svrha prodavati olovo.
Patterson se borio s industrijom sljedećih 20 godina
prije nego je olovo konačno zabranjeno u potrošačkim proizvodima u SAD-u.
Čovjek koji je otkrio starost Zemlje
je isto tako odgovoran
za jednu od najvećih pobjeda javnog zdravstva u 20-om stoljeću.
U samo par godina, prosječna razina olova
u krvi djece je pala za nekih 75%.
Danas, medicinski konsenzus je jednoglasan...
ne postoji takva stvar kao neotrovna razina
olova u ljudima, koliko god bila mala.
Danas, znanstvenici podižu alarm
na druge opasnosti po okoliš.
Interesne skupine i dalje zapošljavaju svoje "znanstvenike"
da bi napravili pomutnju.
Ali na kraju,
priroda ne može biti prevarena.
Preveli: blacx @ M4tea blackpantera84@gmail.com