Acum 2,5 milioane de ani,
viaţa pe planeta Pământ a întîmpinat zorii unei noi ere...
... ERA GLACIARĂ.
Acum ne putem întoarce în timp...
pentru că din permafrostul,
din adîncul peşterilor,
şi din ostilitatea deşerturilor,
ies la iveală uimitoarele rămăşiţe ale animalelor gigantice.
Cît de uluitor e, să fii unul dintre primii oameni ce văd aceste antice creaturi.
Era glaciară a fost ultima perioadă în care asemenea creaturi au păşit pe Pămînt.
Un Eden pierdut, cu mamuţi mai înalţi ca orice elefant,
feline cu colţi de 18 cm,
şi unele din cele mai ciudate bestii ce au existat vreodată.
Sînt fascinată de mesajul transmis de rămăşiţele animalelor antice,
despre Ele şi lumea în care au trăit.
Folosind noi tehnici ştiinţifice, putem descoperi cum au trăit,
şi de ce s-au extins.
Întoarceţi-vă cu mine, înapoi în Era Glaciară.
O lume condusă de giganţi !
GIGANŢII EREI GLACIARE
traducerea şi adaptarea: Šromulus70 www.subs.ro
Sezonul 1 Episodul 1 Tărîmul Dintelui-Spadă
Marea Eră Glaciară a fost declanşată de o combinaţie de forţe naturale
desfăşurate la o scară imensă.
Continentele s-au deplasat.
Planeta s-a înclinat pe orbită.
Pămîntul a fost afectat de un ciclu nemilos de îngheţ şi dezgheţ.
Ultimul îngheţ a început în urmă cu aproximativ 80.000 de ani.
Un vast strat de gheaţă s-a deplasat în jos de la Polul Nord,
peste un continent ce azi îl numim America de Nord.
Cunoscut drept Gheţarul Laurentid, a ras totul în calea lui.
A avansat în jos pe continent,
iar vietăţile s-au retras din calea lui.
Nici un animal sau plantă nu a putut supravieţui pe nesfîrşitele-i cîmpii de gheaţă.
Ar putea părea ca o catastrofă,
dar sub gheaţă, în mod incredibil,
continentul a fost martor al unei explozii de viaţă...
... făcînd din America cel mai bun loc din lume
pentru a descoperi uriaşii, dispăruţi cu mult în urmă.
Mă îndrept înspre sud, faţă de unde odată stratul de gheaţă se întindea,
în căutarea megafaunei , a marilor bestii din Era Glaciară.
Unde altundeva să mergi pentru o întîlnire cu cea mai mare celebritate a Erei Glaciare ?
Acesta e teritoriul unora din cele mai emblematice
şi înfricoşătoare animale, ale Erei Glaciare.
Acesta e Los Angeles.
Un loc cu un surprinzător trecut adînc.
Strălucitorul oraş, azi casa starurilor de cinema
şi a milionarilor, e deasemeni un portal către o lume pierdută.
Aici, putem păşi înapoi în timp
şi întîlni această creatură minunată faţă în faţă.
Smilodon fatalis, o felină cu dinţi spadă,
îşi scrutează teritoriul...
...unul din cele mai bogate terenuri de vînătoare ale Erei Glaciare.
Este ceva primitiv şi de coşmar la aceşti dinţi.
Dar cum exact au fost folosiţi, rămîne un mister.
Nu poţi să nu fii impresionat de acest craniu fantastic şi aceşti colţi formidabili,
dar construcţia lor i-a creat Smilodonului o problemă.
Aceşti dinţi sînt atît de lungi şi subţiri
încît sînt foarte vulnerabili.
Dacă rămîn blocaţi în tendoanele sau oasele
unui animal ce se zbate violent,
există un pericol real de a se rupe.
Cu siguranţă nu e o problemă cu care se confruntă vreun prădător mare de azi.
Marile feline africane ucid prăzile mari prin sufocare.
Sau sufocare nazală...
...sau zdrobirea traheei.
În mod remarcabil, caninii unui leu, rareori pătrund prin piele.
Dar Smilodon nu putea ucide în acest mod.
Blaire Van Valkenburgh a cercetat problema mai multe decenii.
Rezulatele indică spre o metodă unică felinelor cu colţi spadă.
Colţii erau folosiţi pentru a înjunghia.
Credem că ţinteau spre gît,
deoarece acolo sînt nuneroase structuri
ce te pot face suficient
de vulnerabil, cum ar fi traheea, sau vena jugulară sau arterele carotide,
această aglomerare de artere ce hrănesc creierul cu sînge.
Dar Blaire a trebuit să priceapă cum anume aceste feline puteau
aplica în siguranţă lovitura mortală.
Cum îi e craniul în comparaţie cu a altor feline ?
Tomograful scoate în evidenţă osul temporal, unde falca,
se îmbină cu craniul care este incredibil de gros la aceste feline,
mult mai gros decît la un leu sau ghepard.
Asta înseamnă o muşcătură puternică
şi muşchi masivi ai fălcii.
Pentru a obţine acea muşcătură fatală,
gura li se deschidea larg,
de două ori mai mult ca a unui leu.
Cu aceşti canini, puteau împreuna aceste două
şi apoi trage înapoi...
...extrăgînd o mare cantitate de carne...
... probabil făcînd animalul să moară de sîngerare în cîteva minute .
O tehnică brutală, împotriva căreia doar puţine animale se puteau apăra.
Un cal american.
Pentru a se desfăşura, felina trebuie să intre adînc şi să ucidă rapid.
E momentul în care ucide
cînd dinţi-i sînt cei mai vulnerabili.
Secretul protejării lor stă în oasele lor.
De obicei vedem în asociere cu canini mari
ca cei a acestor specii cu dinţi spadă
sînt muşchii supra dezvoltaţi ai membrelor anterioare.
Au membrele anterioare foarte mari, puternice, precum ai luptătorilor.
Labele mari deasemenea. Labele au un pinten mare, aici
aşa pot agăţa şi ţine prada nemişcată,
o labă ţinînd capul, una corpul,
apoi aplicînd muşcătura fatală, exact unde e necesar
minimizîndu-şi aşa riscul ruperii acestor dinţi.
Cu aceste membre anterioare atît de puternice, ar pune la pămînt,
prada înainte de a o devora
cu aceşti colţi înfricoşători.
Tot ce e legat de o felină cu dinţi spadă, sînt dinţii,
tehnica de ucidere şi musculatura corpului,
ne indică un singur lucru. Acest prădător a fost proiectat pentru a vîna prăzi mari.
În perioada Erei Glaciare,
felina cu colţi spadă a fost răspîndită pe teritoriul continentului.
America trebuia că avea multe animale mari ce puteau fi vînate.
Următorul meu gigant poate că nu e atît de renumit ca pisica cu colţi spadă,
dar pentru mine, e chiar mai extraordinar.
A trăit în cea mai spectaculoasă parte a Americii.
Caut secrete ale Erei Glaciare, în ţinutul deşertic
al Marelui Canion.
Această creatură a lăsat în urmă ceva mult mai evident
decît oasele şi dinţii.
Ascuns sus undeva între aceşti pereţi înalţi
se află vizuina sa.
Mulţumesc !
Nothrotheriops shastensis - Şasta leneşul de sol.
Mare cît un urs grizzly.
El merge pe laturile labelor,
greoi, în timp ce caută de mîncare.
Dar are gheare de 18 cm.
Prea periculoase şi pentru dinţii spadă.
Cu aşa un corp mare de hrănit,
nu e chiar ce te-ai aştepta să găseşti în deşert.
Jim Mead este expert mondial în leneşii de sol.
Mă va ajuta să-i dau de urmă.
Azi, în Marele Canion,
multe din plantele de aici sînt fie otrăvitoare,
sau ca acest cactus cholla săritor (Cylindropuntia fulgida), acoperit de spini .
Spinii aceştia urîţi ai acestui cactus erau folosiţi
şi de azteci la sacrificiul vitimelor.
Un indiciu cu privire la modul în care leneşul de sol a supravieţuit aici se află în bîrlogul său.
Pentru a-l găsi, trebuie să refacem drumul animalului
pînă sus pe pereţii canionului.
Ne apropiem, Jim?
Cale lungă !
Cum ochii ni se obişnuiesc cu bezna peşterii,
nu prea îmi vine să cred ceea ce văd.
Ce e asta Jim, este ceea ce pare ?
E doar o grămadă de bălegar a leneşului de sol,
un animal dispărut al Erei Glaciare, şi noi avem aici o grămadă mare.
Mi se pare absolut incredibil
că fecalele acestui animal antic se află încă aici.
Arată ca o bucată relativ proaspătă de bălegar
care abia că s-a uscat.
De ce nu a putrezit ?
Nu este apă. E o peşteră complet uscată.
Iar fără apă,
nu obţii dezintegrarea pentru a o mumifica.
Şi s-a conservat, şi păstrează,
o înregistrare foarte unică a acestui animal.
Se pot vedea clar toate aceste paie.
Nu digera foarte bine. Nu avea o calitate bună în a digera,
ceea ce e minunat pentru noi, pentru că aici avem informaţii.
E incredibil să poţi ţine resturile unei mese,
consumate de un animal uriaş al Erei Glaciare.
Bălegarul ne arată că meniul a fost mai bogat decît
oferta de plante din zilele noastre.
Au fost de asemenea ienupăr şi frasini ce creşteau aici.
Dar totuşi e o încercare serioasă pentru orice sistem digestiv.
Un indiciu asupra cum leneşul de sol a supravieţuit
se fală la urmaşii lui
cei care nu au dispărut.
Leneşul de copac.
El trăieşte în bolta pădurilor tropicale ale Americii de Sud...
...consumînd frunze toxice şi tari.
Îi va lua săptămîni să le digere
şi preţioasa şi puţina lor energie...
...de aceea leneşii sînt atît de lenţi.
Leneşul de sol al Erei Glaciare
era adaptat de asemenea ciudatei lui diete.
Dacă ai putea privi în interiorul unui leneş de sol,
ai vedea un maţ mare fermentînd.
Un leneş de sol era de fapt un uriaş reciclator pe picioare.
Putea digera aproape orice.
Partea proastă, era un metabolism lent, precum al celor de azi.
Dar bălegarul leneşului ne spune mult mai mult decît ce a consumat.
E deasemenea o însemnare despre bătălia pentru supravieţuire a unei specii
în perioada Erei Glaciare.
Deci toate acestea ce par sedimente, sînt de fapt excremente ?
Acesta e bălegar, este uscat şi păstrat
şi ceea ce vezi este suprafaţa aici,
şi datează undeva pe la 20.000 de ani
şi vezi o întoarcere în timp în diferite straturi,
mai departe, mai departe.
Cu siguranţă avem şi alte animale aici
precum şi leneşi de sol, mai sînt şi pelete mici aici.
Deci ce sînt alea ?
Aceste pelete mici de aici sînt şoareci de lemn, mici rozătoare.
Se agitau şi ei pe aici. Şi da, vom găsi un pic din asta.
Dar în cea mai mare parte,
cel mai mult material, e tot bălegarul leneşului de sol ?
99% e leneşul de sol aici.
Este acest miros înţepător, şi în mod curios, e precum vinul.
Cu cît mai dulce cu atît mai vechi.
Ăsta e vechi. Şi numai după miros şi e vechi.
Ţi s-a părut vreodată că ai mirosit sau văzut prea mult bălegar ?
Niciodată ! Asta e minunat.
În fundul peşterii, bălegarul se adună în grămezi.
Şi este aici, unde începutul şi sfîrşitul
poveştii leneşului Şasta de sol este scrisă.
- Aici începem să ajungem mai adînc şi ami adînc. - Da !
- Mai mult şi mai mult timp. - Aici se înalţă mai mult. - Da.
E pînă aici.
Acesta e profilul ce doresc să ţi-l arăt.
- E foarte adînc în acest punct(în timp). - Da.
Avem un metru jumate
de bălegar aproape pur de leneş.
Dacă ne uităm jos la grămadă,
am spune cam acum 40.000 de ani,
bălegarul leneşului ne spune
că au fost vremuri bune de a fi în Marele Canion.
Cînd ajungem aici la acest punct,
sîntem cam la 23.000 de ani şi ceva s-a petrecut.
Da, s-a schimbat complet.
Acum am ajuns la ceva ce arată ca aceste mici pelete.
Din nou şoarecii de lemn ?
Da, numai şoareci la mijloc şi alte plante.
Iar aici la cam 16.000 de ani vechime.
Aceste date sînt foarte importante
pentru că înseamnă că ne uităm la apogeul ultimei Ere Glaciare
şi se pare că dintr-un anumit motiv, leneşii de sol nu mai erau aici în acel moment.
Cu exactitate, asta e, ceva se petrece în timpul maximei glaciaţiuni.
Pe cînd ghaţa şi-a atins întinderea maximă, leneşii de sol
au abandonat Marele Canion.
A fost prea secetos pentru plantele lor favorite.
Iar scăderea temperaturii nu a ajutat.
Leneşii, cu metabolismul lor lent, trebuiau să depună efort pentru a se menţine calzi.
E uşor de imaginat haosul pe măsură ce Era Glaciară a început să-şi arate dinţii,
cu acele calote uriaşe de gheaţă coborînd peste jumătate de continent.
Dar cu toate că leneşii au suferit,
alţi uriaşi au prosperat în perioada Erei Glaciare...
...nici unul mai mult decît cel ce vîna pe teritoriile sterpe ale Arizonei.
În Era Glaciară, nu peste tot era rece şi uscat.
Pături întinse din Arizona erau acoperite de mlaştini...
... habitat al unui gigant al erei, posibil cel mai ciudat mamifer din toate timpurile.
Atît de ciudat încît oamenii de ştiinţă nici nu pot cădea de acord asupra aspectului.
O echipa a Muzeului de Istorie Naturală a Arizonei
tocmai a descoprit un impresionant specimen nou.
Solul împrejmuitor a fost excavat
şi creatura, învelită în ipsos, e gata de mutare.
Dave Gillette e obsedat de aceste animale.
Dave, ce sînt aceste creaturi ?
Acestea sînt animale numite Glyptodon.
Sînt cunoscuţi pentru carapacea rigidă.
E chiar ciudat să-l priveşti aşa învelit în ipsos.
Cît de mare e specimenul din interior ?
Ocupă întreg conţinutul, din cîte putem spune.
Deci e o creatură mare ?
Da şi e cu carapacea în jos, deci să spunem cu burta în sus.
În mod ciudat cei mai mulţi glyptodoni descoperiţi de Dave
au fost găsiţi răsturnaţi.
Abia aştept să văd cum arătau aceste creaturi.
Dar mai întîi, Dave trebuie să rezolve problema acestuia
de a fi scos din pămînt.
Este foarte incitant.
Vom muta rama din drum
iar glytptodonul îşi va putea începe călătoria.
A stat aici 2 milioane de ani
şi e pe cale să-şi înceapă călătoria.
Singurul lucru ce ţine această umflătură de fosilă de 2 tone
legată de pămînt, e învelişul fragil de ipsos.
Credeţi că e în regulă greutatea pentru această ancorare ?
În regulă.
- Mă simt fericit ! - Da.
La revedere, glyptodon !
Această descoperire se va alătura celei mai mari colecţii de glyptodoni
la muzeul din Mesa.
Dave îmbină aceste specimene pentru a avea o mai bună
imagine a acestei bizare creaturi.
Dave, sînt minunate ! Toate sînt din Arizona ?
Din aceeaşi zonă unde am terminat de excavat.
Ne uităm la o mînă sau un picior aici ?
Probabil braţele cu care săpa.
Credem că glyptodonii executau puternice mişcări de săpat.
E minunat. Ce e asta, e o coadă ?
Este o coadă.
- Fiecare vertebră era protejată de platoşe de oase de jur împrejur. - Da.
De fapt coada putea fi o armă.
Incredibil de compactă, nu ?
Uimitoare, da.
Aceasta e o vertebră. Foarte ciudat. E atît de ciudat,
pentru că văd bucăţi anatomice ce par a le recunoaşte
dar totul pare un pic anapoda.
E foarte ciudat pentru mine.
Dar e totuşi un mamifer, se poate observa că e mamifer,
chiar dacă e ciudat.
Un mamifer foarte ciudat. Un mamifer foarte ciudat.
Deci puse toate la un loc, ce obţii ?
O carapace osoasă cu o burtă acoperită de blană moale.
O coadă blindată şi gheare formidabile.
Lipseşte ceva important.
Cum ar fi arătat faţa acestui glyptodon ?
Cu obraji proeminenţi, umflaţii pe lateral.
Trompa în continuarea oaselor nazale
alungită mai mult de 30 de centimetri.
Avea o trompă ?
Cred că da. Sînt multe controverse pe această temă, dar
dar nu văd nici un alt mecanism de hrănire la aceşti glyptodoni.
Şi crezi că dispunerea oaselor ce o vedem aici,
arată de parcă ar fi suportat şi o trompă ?
Cred că da.
Văd urme de muşchi în jos pe aceste oase.
E minunat. Mă refer,
că aceia sînt muşchii care pe noi ne ajută să zîmbim. - Adevărat.
Dar la glyptodoni, ei ar fi mişcat trompa.
Poate că şi ei puteau zîmbi un pic !
De departe cel mai ciudat mamifer ce l-am văzut.
Mai mult o creatură mitologică,
ca un tatu (armadillo) uriaş cu trompă !
Şi dinţii sînt ciudaţi.
Uită-te la fălci, minunate !
Asta e fantastic. Asta e falca stîngă,iar aceştia dinţii.
Vezi, sînt 8 dinţi
toţi laterali, fără canini sau incisivi.
Da.
Şi fiecare dinte are trei lobi.
Se observă canelurile pe dinţi şi pe creste.
Deci ce mîncau cu aceşti dinţi ?
Vegetaţie moale,
în jurul pîraielor şi lacurilor.
Aceşti dinţi ciudaţi în formă de brad
erau destinaţi mestecării plantelor acvatice.
Dave a găsit pe lîngă gliptodon o altă creatură ieşită din comun.
Capibara...
un rozător gigant ce încă există
în mlaştinile tropicale ale Americii de Sus.
Iar în Era Glaciară, a împărţit mlaştinile din Arizona cu gliptodonii.
Puteau înota ?
Sînt sigur că da. Sînt sigur că puteau înota
împreună cu alţi gliptodoni şi capibara
şi alte animale în apă.
Diferit de vecinul lui blănos,
gliptodonii erau o provocare pentru orice prădător.
Lent probabil, dar blindat ca un tanc.
O confruntare între doi masculi.
Fiecare are o tonă de muşchi şi oase tari.
Învins, înfrîntul se chinuie să se îndrepte.
Dacă un gliptodon murea în apă,
corpu-i umflat l-ar fi întors cu burta în sus
şi într-un final s-ar fi scufundat pe fundul rîului.
Ce ar putea fi explicaţia, de ce au fost găsiţi întorşi atît de mulţi.
Ce a transformat deşerturile în mlaştini ?
Răspunsul este în impactul pe care l-a avut Era Glaciară asupra lumii.
În ultimii 2,5 milioane de ani,
au fost, nu o Eră Glaciară, ci în jur de 20.
Fosilele evidenţiază că de cîte ori gheaţa s-a îngroşat
mlaştinile din Arizona s-au întins iar numărul gliptodonilor a crescut.
Iar cînd gheaţa s-a retras, numărul lor a scăzut.
Pătura gheţii s-a comportat ca o întindere mare muntoasă, înaltă de 3,2 km,
suficient de mare încît să deturneze vînturile umede din Pacific către sud.
Umezind deşerturile şi transformîndu-le în luxuriante paradisuri umede.
Peste continent,
Era Glaciară a creeat lumi noi pentru a fi exploatate de alţi giganţi.
Şi este un anumit animal în particular ce a beneficiat de aceasta.
Cel mai mare gigant dintre toţi.
Ascunse în negura mării, pe o cîmpie de coastă
chiar lîngă San Francisco, se înalţă uriaşe stînci.
Gardieni ai mărturiilor
rătăcirilor unui leviatan al epocii de gheaţă.
Arheologul Breck Parkman a examinat timp de decenii
fiecare centimetru pătrat al acestor stînci.
- Uite aici. - E şlefuită.
- Ce crezi că a cauzat, vremea ?
Nu, cred că din cauza animalelor.
Toate sînt din cauza lor.
Mamiferele mari au des nevoie de un scărpinat bun,
poate pentru a scăpa de musafiri nepoftiţi, cum ar fi căpuşele.
Breck crede că într-o perioadă lungă de timp
animalele au lustruit aceste stînci.
Ai verificat această teorie ?
Am testat-o. Am lucrat în laborator şi am luat mostre
de roci, ce ştiam că au fost lustruite de vînt şi apă
iar ele nu se aseamănă.
Am avut mai multe idei de căutat
unele din ele nebuneşti chiar,
ce se întîmplă cînd algele se freacă de stînci, ce se intîmplă cu
guano pe stînci şi ce se întîmplă aici
trebuie văzut, ce s-a văzut azi,
trebuie văzut pentru a se percepe selectivitatea.
Unde este luciul şi unde nu ? Iar aceste umflături de aici
atîrnă la o anumită înălţime şi nu sînt mai sus.
Unele suprafeţe au fost lustruite ca nişte oglinzi.
Asta e minunta. O suprafaţă mare polişată.
Dar este un poliş foarte elocvent aici.
Staţi să vedeţi această rocă !
Ce avem aici ?
Mai multă piatră cizelată.
Uitaţi-vă la ce înălţime e acesta de exemplu.
E destul de sus pentru o oaie.
Ăsta e doar începutul.
Acet luciu ajunge sus pînă unde pot eu ajunge.
Sînt cam 4 metri pînă acolo.
E o înălţime mare şi pentru o vacă sau un cal, nu ?
Ai putea pune calul pe spatele vacii
şi tot n-ar ajunge pînă acolo.
E foarte sus pentru animalele domestice.
De la ce animal care nu mai există în America ar putea proveni asta?
Cred că de la un mamut.
Iar 4 metri reprezintă înălţimea la care ajunge un mamut columbian.
- Absolut fantastic ! - Nu-i aşa ?
Un mamut columbian avea aceleaşi trăsături fizice
ca un mamut lînos cu capul bombat.
Dar unul columbian era mult mai mare şi, practic, era pleşuv.
Colţii erau magnifici şi mult mai mari decît la un elefant.
Turma opreşte la un popas drag lor.
O şansă de a se scărpina şi elimina nişte paraziţi de pe ei.
Atingînd aceste roci, poţi simţi prezenţa acelor creaturi primordiale.
E ca şi cum spiritele lor au rămas aici.
Dar care era destinaţia acestor mamuţi columbieni migratori ?
Bănuiesc că nu au străbătut un drum atît de lung doar ca să se scarpine.
Epoca de Gheaţă are răspunsul la acestă întrebare.
Cu cît apa îngheţa mai mult, cu atît oceanele rămîneau cu apă mai puţină.
La apogeul erei glaciare,
nivelul mării ar fi fost cu 120 de metri mai mic decît e astăzi.
Aşadar, aici pe coasta Californiei de Nord,
pămîntul s-ar fi întins, către orizont.
Marele golf al San Francisco-ului a devenit o vastă întindere verde.
De la Podul Golden Gate, pămîntul se întindea circa 42 km pe mare.
Ceea ce este acum un afloriment de coastă,
atunci reprezenta un punct de reper într-o ţară pierdută.
Mamuţii columbieni reprezintă o dovadă a ceea ce erau demult acele pămînturi.
Dinţii lor erau ca nişte pietre de moară,
perfecţi pentru a măcina două tone de iarbă pe săptămînă !
Acest uscat era o prerie vastă.
Astăzi, aproape toată păşunea mamuţilor
se află sub valurile mării.
Dar o bucată de pămînt a mai rămas la suprafaţă.
Acesta este Litoralul Point Reyes
şi reprezintă o mică parte din ceea ce era cîndva o vastă prerie de coastă.
Această vegetaţie este, probabil, cel mai apropiat lucru tangibil
a ceea ce însemnau pe atunci cîmpiile de coastă.
Acestă iarbă de cîmpie e foarte dură.
Înfloreşte pentru a fi păşunată chiar de la rădăcină
iar apoi renaşte din nou.
Iar printre aceste ierburi, avem nişte superbe flori sălbatice.
Flori ca irişii sau pintenii cocoşului.
Arată frumos, dar au gust oribil.
Iar astae o adaptare împotriva păşunatului.
Avem aici de-a face cu o păşune întreagă.
Astăzi, singura care mai paşte aici este vaca.
În Era Glaciară, aici mîncau mega-ierbivorele ca
bizonul, calul, şi mamutul.
Doar un singur supravieţuitor al erei glaciare a mai rămas aici, elanul Californian (Cervus canadensis).
Astfel de frînturi trecătoare ale erei glaciare ar fi putut însemna
tot ce ne-a mai rămas din acele timpuri de n-ar fi aceste frumoase creaturi ...
Ceea ce ar însemna că am putea reconstrui era glaciară din America
cu toate animalele ei - mici şi măreţe !
Trebuie să mă reîntorc în sud.
Ce ciudat pare... Pare a fi un drum
curgînd în josul acestei văi, iar acesta este asfalt,
asfalt natural, iar ceva mai sus
sper să găsesc nişte smoală lipicioasă ce iese din pămînt.
Asta pare să fie ce căutam.
Nu prea aş vrea să calc aici
pare a fi foarte lipicioasă,
deci să vedem.
Priviţi.
Avem nişte smoală lipicioasă aici.
Asfaltul natural sau smoala se aseamănă cu petrolul brut.
În unele părţi din California, izvorăşte prin crăpăturile din pămînt.
Astfel de depozite au dus la explozia exploatărilor petroliere din California.
Dar în 1913, muncitorii de la exploatarea Rancho La Brea au descoperit
mai mult decît se aşteptau - mii de fosile.
Giganţi dispăruţi care au fost prinşi în smoală
în Epoca de Gheaţă.
Rancho La Brea a devenit cel mai senzaţional sit de fosile
din întreaga lume.
Şi multe alte importante descoperiri se mai fac şi astăzi.
În seife, există peste trei milioane de specimene,
reprezentînd mai mult de 600 de specii diferite,
inclusiv vedeta acestei emisiuni.
Există sute de tigri cu dinţi spadă în acestă colecţie.
De fapt, tot ceea ce vedeţi pe acest culoar
în stînga şi-n dreapta mea
reprezintă felina cu dinţi spadă - Smilodon.
Smilodon, Smilodon, Smilodon,
pînă în capătul acestui culoar.
Acum intrăm pe aleea ierbivorelor.
Începem cu două specii de bovide. Acesta e bizonul antic.
Iar aici pe dreapta avem caii.
Avem două specii de cai de la La Brea.
Aici avem Western Horse.
Iar astea sînt oasele copitelor pe care se pun potcoavele.
Avem de asemenea şi trei specii de leneş.
Iar aici preferatele mele de la La Brea
după smilodon.
Şi chiar la capătul acestui coridor vom găsi
Paramilodon, sau leneşul de sol Harlan. Aici e.
Iar acestea sînt oasele degetelor. Imaginaţi-vă ghearele
ce ies , cît de formidabile sînt.
Avem două specii de cămilă.
Aici vertebre ale gîtului cămilei timpurii.
Foarte impresionant, dar încă nu am menţionat cele 4 specii de mustelid,
nevăstuicile, bursucii, şi trei specii de iepuri,
două de căprioară, două de antilope,
două de elefant, una de tapir, şi una de mistreţ pitic.
Şi asta fără să ţinem cont de micile mamifere.
Fiecare creatură ajută la popularea cîmpiilor goale ale Erei Glaciare.
Iar smoala ne dă indicii în continuare
despre teritoriul felinelor cu dinţi spadă.
Acum cîţiva ani, Muzeul Artelor a decis construirea unei parcări subterane
chiar lîngă groapa de smoală
dar gropile de smoală sînt peste tot.
Au fost chemaţi paleontologii,
şi în loc să excaveze în grabă pe ici pe colo,
au scos sedimentele afară în blocuri,
aducîndu-le aici în aceste lăzi masive de lemn
iar acum le excavează cu grijă, fiecare în parte.
Locul pare mai degrabă un parc de rulote, decît o excavare paleontologică !
Fiecare cutie, este ''excavată'', bob cu bob,
de al ei paleontolog rezident.
Laura, bună ! Bună !
Bun venit la cutia nr 1.
Laura e aici de un an.
Ce sapi aici de fapt ? Un adevărat amestec de oase.
Chiar este.
O încurcătură în acest moment.
Pui de bizon, maxilar, oasele feţei.
Aici se văd dinţii.
- Mai mulţi dinţi, lupul preistoric, maxilarul inferior. Da.
Pînă acum a trecut prin 2 metri de depozite osoase.
E o muncă dificilă.
- Dar e distractiv. Trebuie să sap după comori îngropate la serviciul meu. Da.
Acest proiect, numărul 23 -
ce crezi că a fost cea mai interesantă realizare a lui, pînă acum ?
Favorita mea e cutia nr 1.
Avem şi le-am cam poreclit, o întreagă familie de smilodon.
Pînă acum numai din acest loc, aici,
cel puţin, 3 adulţi, doi adolescenţi,
şi patru pui separat.
- Pui ? - Cum vezi aici. - Pui de smilodon ! - I know!
Să vedem, avem un pui de smilodon.
Ulna. Un os al antebraţului.
Mai avem, o vertebră toracică.
La jumatea spatelui.
Iar aici jumătate de pelvis.
Acesta e de la un adult.
A fost această zi, cînd am găsit trei
pui separat, toţi în aceeaşi zi.
Trebuie să admit, una din zilele mele preferate de aici.
Puii ce rămîn, sînt verificaţi
de expertul Chris Shaw.
Astea sînt cele mai recente oase de smilodon
ce le avem din proiectul lor.
Iar aceşti pui sînt minunaţi.
Avem dinţii lor mici de lapte.
- Aceia sînt dinţi de lapte. - Pot lua unul ? - Da, sigur.
- Mulţumesc. - Adevăraţi !
Şi se poate observa, dacă freci degetul de margine
sînt zimţaţi şi ascuţiţi.
- Ca o lamă de cuţit. - Exact.
Aceste animale putea perfora pielea precum adulţii.
Le poţi simţi... abia se observă zimţii,
foarte mici, nu-i aşa ?
- Dar cu siguranţă îi pot simţi. - Da.
Ei cresc înăuntru,
şi erup în timpul naşterii.
Puţin probabil că i-ar fi folosit pentru a ucide.
Dinţii zimţaţi sînt ca şi cuţitele de carne,
ideali pentru a scormoni, după ce mama ar fi ucis prada.
Numărul mare de exemplare aici, oferă oamenilor de ştiinţă
şansa de a înţelege nu numai anatomia,
dar şi comportamentul acestor feline dispărute.
Şi o anume descoperire,
ne schimbă percepţia despre comportamentul lor.
Un pelvis desfigurat,
unul ce ne arată o stare, ce am mai observat-o la oameni.
Acesta e specimenul meu preferat.
O rană foarte urîtă, şi o masivă
foarte mare infecţie.
Aş putea spune,
că pare o artrită septică.
Arată a creştere a unui os în jurul unei joncţiuni ce a fost infectată.
Exact aşa e. Iar femurul în sine, osul coapsei,
foarte ros.
Şocant. Trebuie că a fost un animal
ce şchiopta. - Da, exact.
Nu ar fi putut fugi după pradă,
şi putem spune, privind aici,
că a fost o stare de durată lungă. - Absolut.
Pentru ca acest os să fi crescut la această mărime
animalul trebuia să supravieţuiască luni
poate chiar ani, cu această condiţie.
Corect, şi este şi premisa ideii mele,
că erau de fapt animale sociale.
Asta l-ar fi ajutat să supravieţuiască celelalte aducîndu-i hrana
îngrijind acest animal lăsîndu-l să se hrănească din vînat.
Nu numai că posedau adevărate săbii drept dinţi,
cel mai probabil vînau în grup, ca leii de azi.
Trebuie că erau teribil de înspăimîntători.
O turmă de mamuţi Columbieni
îşi desfăşoară migraţia anuală de pe litoral.
Un tînăr mascul se aventurează de lîngă turmă...
drept în calea felinelor cu colţi spadă.
Dar smoala le taie calea de scăpare.
E ultima lor masă.
Smoala a păstrat aceste poveşti dramatice ale giganţilor Erei Glaciare.
Dar deasemenea conţine indicii despre lumea în care au trăit.
Ascunse între oasele mari sînt şi altele mult mai mici.
Şi aceste micro-fosile sînt cele ce ne pot spune de ce acest loc
a fost un loc atît de propice vînătorii, pentru felina cu dinţi spadă.
Animalele mici precum melcii şi gîndacii sînt foarte sensibile la schimbările climaterice.
Ele sînt cei mai buni indicatori asupra
stării mediului ultimei Ere Glaciare.
Ce am aflat este că această zonă de sud a Californiei a fost de fapt
mai rece mai umedă şi mai bogată.
O frumoasă zonă cu climat temperat, cu întinderi vaste,
cu pomi, şi populate de aceste magnifice animale.
Pentru America Epoca de Gheaţă,
a fost în fapt Era de Aur a megafaunei.
Între timp, în restul emisferei nordice,
calota glaciară, a avut un impact cu totul diferit.
Cea mai dificilă luptă a animalelor Epocii de Gheaţă
nu a fost în nordul Americii, ci aici de cealaltă parte a Atlanticului
în munţii şi cîmpiile Europei şi Siberiei.
Aici, Epoca de Gheaţă, a lovit cu o forţă brutală.
În episodul următor, vom fi martorii bătăliei pentru supravieţuire.
În adîncul unei peşteri din Transilvania,
rămăşiţele urşilor grizly ne vor povesti de spectaculoasa luptă pînă la moarte.
Iar mamutul blănos va da piept cu propria-i luptă pentru supravieţuire
împotriva unui prădător nou şi viclean.
traducerea şi adaptare : Šromulus70 www.subs.ro