Din episoadele anterioare...
Urăsc modelul ăsta! E o capcană letală!
Uite! A încercat să mă ucidă!
L-am văzut cu ochii mei! Am fost în casa lui!
Unde locuieşte Grimmul ăsta care te-a lăsat în viaţă?
Stăteau peste drum. Ne făceau poze, aveau binoclu.
Am adresa proprietarului camionetei.
Nu vom face nimic. Pun pe cineva să se ocupe de ei.
Preoteasa se preschimbă pe loc într-un păianjen misterios
şi războinicul fu prins în pânza ei.
Bună, scumpule. Ce se întâmplă?
Abia am ajuns la vernisaj.
Scuze că n-am putut veni cu tine. Cum ţi se pare?
- Nu-i chiar pe gustul meu. - Cum e? Vezi ceva ce-ţi place?
Da. Interesante lucrări. Influenţe din Modigliani, Matisse...
Îţi plac mai mult cele abstracte.
- Mi-e dor de tine. - Şi mie, de tine.
- Ne vedem de dimineaţă. - Abia aştept să ajungi acasă.
- Te iubesc. - Te iubesc!
- Nu-mi place deloc. - Păcat. Mi se pare bunicel.
Dacă-ţi place asta, nu voi reuşi să dorm la noapte.
A folosit cu măiestrie culorile pentru a exprima emoţii.
Evitând o transpunere mai realistă a naturii umane,
prezintă elementele clasice ale fovismului.
Serios?
Nu înseamnă că e şi reuşit.
- Eşti pictoriţă? - De ce?
Eu sunt colecţionar.
- Ce cauţi în seara asta? - Aici, nimic.
Mă gândeam să plec.
N-ai chef să bem ceva şi să mai stăm de vorbă?
Mersi, dar trebuie să plec.
Am o singură întrebare. Ce anume e "fovismul"?
- Eşti colecţionar şi nu ştii? - Colecţionez ce îmi place.
E un stil artistic: "les fauves" înseamnă în franceză "fiare".
Cuprinde artişti moderni de la începutul secolului XX
care foloseau linii şi culori îndrăzneţe,
abordând subiecte extrem de simplificate şi abstractizate.
Ca un bărbat care încearcă să acosteze o femeie.
Eu încercam să fiu abstract, dar e vremea să fiu simplu.
Orice realizare artistică de succes e simplă.
Sper că tabloul nu ţi-a tăiat cheful.
Nu e vina ta. Îmi pare rău.
Relaxează-te puţin...
- Nu înţelegi. - Nu. Tu nu înţelegi.
Ştii foarte bine de ce ai venit aici.
Bine, iubito!
Traducerea şi adaptarea: Felixuca şi Shadow
- Acum funcţionează? - Tot nu văd nimic.
Doamne! Ar trebui să meargă. Nu înţeleg.
Mă laşi pe mine să încerc?
Nu. Şi acum?
Foloseşti input sau output?
- Ce-a fost asta? - Cineva a aruncat ouă în geam.
- Rămâi aici. - Nu. Vin şi eu.
- Nu eşti înarmată. - Ne ajunge o armă în casă.
- Ce naiba faceţi? - Sunt doar nişte copii!
Fugi!
Ne-au aruncat cu ouă în geam. Nu pot... Haide!
Probabil sunt speriaţi de moarte.
- Poate că am exagerat. - Aşa zici?
Să mergem!
Când eram mică făceam mereu glume de-astea proaste.
Copiii se îndeamnă între ei la prostii.
Pe strada noastră locuia un om foarte bătrân
şi toţi ziceam că seamănă cu un trol.
Ne îndemnam să traversăm în fugă curtea lui, de care ne era frică.
Tata mi-a zis că e veteran şi că a fost rănit grav în război.
De asta arăta aşa.
Deci copiii ăia mă cred un monstru?
Nu. Nu fi ridicol!
Spun doar că nu am fost nişte vecini chiar simpatici.
Cred că nu.
Ar trebui să schimbăm lucrurile.
Copiii oamenilor-castor au aruncat cu ouă în casa mea, ieri-noapte.
Eşti monstrul de sub pat.
Wesenii au aflat că eşti Grimm şi sunt curioşi.
Ce e un wesen?
Vârcolac, om-vulpe, om-porc, aceia dintre noi
pre care Grimmii încearcă să-i elimine de secole întregi.
- Dar tu ştii că nu sunt aşa. - Acum vezi cum e să fii neînţeles.
Explică-le tu oamenilor că nu mănânc carne.
Cum ţi-am spus eu ţie, atunci când ne-am cunoscut.
Niciunul dintre noi nu a mai văzut un Grimm.
Nu sunteţi reali. Sunteţi basmele cu care ne speriem copiii.
"Fii cuminte sau un Grimm o să-ţi taie capul!"
Deci au început să se audă zvonuri.
Eşti ştirea-bombă pentru weseni.
Nu cu ei îmi fac eu griji, ci cu cei cărora le vor spune.
Trebuie să rezolvi problema înainte de a se agrava.
Cum merge cu Juliette? Ai apucat să-i spui?
Nu chiar.
Nimic? Nimicuţa? Nicio vorbă?
Da.
Deci Grimmii nu-s chiar aşa de curajoşi.
Nu. Am înţeles. Te sună Moartea.
- Da. Despre ce e vorba? - Bună ziua şi ţie!
- Unde e victima? - Ryan Showalter, 28 de ani.
Analist bursier la Mindel, Brandt şi Zoic.
Vecinii au auzit ceva? Există martori?
Încă nu am găsit nimic. Încă mai cercetăm zona.
- E o clădire liniştită. - Sunt camere de supraveghere?
În hol şi în parcare. Acum descărcăm imaginile.
Cine a găsit cadavrul?
Iubita victimei, Amy Lewis. E actriţă.
Locuieşte aici. A avut o audiţie la Los Angeles.
S-a întors pe la ora 21:00 şi l-a găsit.
Uite-o acolo. E şocată.
- Şi eu aş fi. - Sigur e el?
Iubita lui l-a identificat. Îi lipseşte un Rolex din aur.
E sigură că l-ar fi purtat. A zis că e asigurat.
Cadavrul e complet deshidratat. Asta nu se petrece aşa repede.
- Când a fost văzut ultima oară? - Noaptea trecută.
După iubita lui,
Showalter era viu, la un vernisaj, pe la ora 20:00.
- Au vorbit la mobil. - N-avea cum să fie viu ieri-noapte.
Am găsit ceva.
- Pare să fi fost muşcat. - Lac de unghii.
Pare un deget de femeie, dar nu se ştie niciodată.
Măcar putem preleva o amprentă.
- Ce-i? - S-a mişcat!
Probabil a fost un spasm nervos.
Vrei să-l ridic din nou sau să ţi-l dau ţie?
Ăsta e Ryan.
Probabil atunci a sunat-o pe iubita lui.
Cum l-ai cunoscut pe Ryan?
A cumpărat nişte piese de artă de la mine, dar nu pot spune
că îl cunoşteam prea bine.
- Cine e femeia asta? - Nu am mai văzut-o.
Ţin minte pălăria ei, dar pe ea nu o cunosc.
Credeam că participau doar persoanele invitate.
Da, dar folosim o listă comună mai multor galerii de artă.
Nu-i cunosc pe toţi personal.
- Ne trebuie lista. - Desigur.
- Femeia pleacă. - Şi el.
Poate a prins-o din urmă pe stradă.
Poate s-au întâlnit mai târziu şi el nu voia să fie văzut cu ea.
Sau ea nu voia să fie văzută cu el.
- Cine pe cine seducea? - Din experienţă...
Femeia e şefa într-o relaţie.
Voi doi căpătaţi, în ultima vreme, toate cazurile interesante.
Nu mă plâng. Îmi plac provocările. Vă pot spune cauza morţii.
Victima a fost silită să înghită ceva extrem de coroziv. Un acid.
De ce fel? Încă nu ştiu.
Dar a atacat gura, esofagul şi pereţii stomacului.
I-a lichefiat complet organele,
care au fost extrase prin incizia de aici, din abdomen.
Ce putea face asta? O pompă de îmbălsămare?
Acelea se bagă soluţii în organism, nu invers,
dar e posibil să fie şi invers.
- S-ar explica mumificarea lui? - S-ar putea.
Şi incizia din abdomen? E făcută cu un cuţit?
Mai degrabă de nişte dinţi. Pare o urmă de muşcătură.
- A supt apa din victimă. - E o crimă din răzbunare?
Încă nu ştiu. Victima nu era căsătorită.
Am eliminat posibilitatea unei fost soţii.
Alibiul iubitei de acum se confirmă.
Poate fi o fostă iubită. Era cam afemeiat.
Şi-i lipsea doar ceasul Rolex.
Avem numărul lui de serie de la firma de asigurări.
- E dat furat. - Şi situaţia lui financiară?
Nu avea datorii. Juca doar la Bursă.
Mulţi au pierdut bani la Bursă.
Poate vreo clientă n-a apreciat sfaturile lui financiare.
Aţi văzut cum stăm cu pensiile? Ăsta da, motiv de crimă!
Amprenta degetului a fost găsită
la locul unei crime, în Phoenix, acum cinci ani.
Poliţia v-a trimis dosarele. Ai pe birou rapoartele toxicologice.
Să vedem ce avem...
- Ăsta pare cunoscut. - Ucigaşul a fost la Phoenix.
Victimă: George Dixon, 25 de ani.
Era la o petrecere a burlacilor. Nu au suspecţi.
S-a găsit doar amprenta.
I-a fost luat doar inelul de logodnă, de 10.000 de dolari.
Poate colecţionează trofee. Un inel în Phoenix, un ceas aici.
Victima era mumificată, la fel ca a noastră.
Ai auzit vreodată de latroinsectotoxină?
Fac gargară cu ea în fiecare dimineaţă. Ce e?
Un aminoacid din veninul păianjenilor.
- De ce nu-i împuşcă? E mai simplu. - Unora nu le plac armele.
- Altora nu le plac păianjenii. - A ucis deja de două ori.
Poate mai sunt şi alte victime. Poate mai descoperiţi ceva.
- Anunţaţi-mă! - Bine.
De ce nu te ocupi de Phoenix? Mă voi interesa de venin.
"Călătorind pe un vas cu aburi dinspre Singapore,"
"am cunoscut un doctor japonez pe nume Hasegawa,"
"care avea aceleaşi abilităţi ca mine."
"Mi-a dat acest pergament,"
"care descrie întâlnirea cu o creatură necunoscută."
"Am transcris câteva pasaje."
Dacă nu ţii la băutură, nu ar trebui să bei.
- Ce vrei? Ce cauţi aici? - Voiam să te întreb acelaşi lucru.
De ce îmi supravegheaţi casa? Respiră. Hai, respiră!
Nu am mai văzut un Grimm.
Cum aţi aflat cine sunt şi unde locuiesc?
Prostovanule, unde-i berea?
Tu!
Doamne! Am trei copii!
- Tu ai început totul. - Nu! Ba da, într-un fel...
Dar n-am vrut. Însă nimeni nu m-a crezut.
Nu ştiam cum altfel să dovedesc că eşti un...
- Ai o soţie încântătoare. - Nu suntem căsătoriţi.
- Şi mai bine! - Te rog...
- N-ai de ce să ne ucizi. - Nu voi ucide pe nimeni.
- Pe bune? - Asta e bine.
Dacă nu cumva mă ameninţaţi pe mine sau pe iubita mea.
N-am face niciodată aşa ceva!
- Câtor wesen le-aţi mai spus? - Niciunuia! Sau mai nimănui...
- Poate câtorva vecini. - Uite cum vom face.
Veţi avea grijă ca aceia care ştiu să nu vină niciodată acasă la mine.
Sigur!
- Nu-i aşa? - Desigur!
- Absolut! - Sper.
- N-aş vrea să mă întorc aici. - Nu vei avea de ce!
Dar eşti mereu binevenit.
- Oricând! - Bine. Deci ne-am înţeles.
Serviciile hoteliere!
Camerista!
Aceleaşi urme de muşcături.
Asta e... o bucată dintr-o rochie, probabil.
Să vedem din înregistrări cine purta o rochie neagră.
1.70 m, 54 de kg.
Ca suspecta de la galeria de artă, doar că aceasta e blondă.
- O rochiţă neagră. - Din materialul găsit în mâna lui.
Am vorbit cu poliţia din Phoenix şi din Albuquerque.
Au maşi găsit amprentele în două cazuri de crimă
de la Phoenix, de acum cinci ani.
Victimele au fost găsite pe parcursul a trei zile.
Fiecare avea muşcături.
Au avut loc crime similare
în Albuquerque, cu cinci ani mai devreme.
Credeam că sunt ucideri rituale. Nu a fost acuzat nimeni.
Trei crime la fiecare cinci ani.
- În Portland sunt doar două victime. - Deci ritualul nu s-a încheiat.
Vor trimite şi o listă cu obiectele
pe care criminalul le-a luat de la flecare victimă.
Bijuterii, ceasuri, inele...
Dacă vrem să fim cu un pas înaintea acestei chestii,
trebuie să ne dăm seama cum îşi alege victimele.
Va omorî din nou.
Te pot ajuta, frumoasă domniţă?
Ce replică jalnică. Ţi-a mers vreodată?
- Niciodată, dar mai încerc. - Se pare că azi e ziua ta norocoasă.
Mi-ar prinde bine puţin ajutor. Poţi să începi cu aia.
Da... chestiile grele la început.
Mersi, tată. Haide, mamă. Am întârziat. Trebuie să ne grăbim.
Baftă.
Ai grijă la offside!
Intră! Tocmai preparam nişte cârnaţi.
Mi s-a făcut dor de casă. Mama gătea mereu aşa ceva.
- Vrei şi tu? - Pe cine ai băgat în cârnaţi?
Când bunica prepara aşa ceva, băga... pe oricine găsea.
- Nu vreau. - Ai mei sunt vegetarieni!
Nu vreau, mulţumesc.
Voiai să vorbim despre otrava de păianjeni?
De fapt, vreau să vorbim despre păianjenul... Wesen?
- Aşa se spune? - Da.
Nu-i prea considerăm a face parte din încrengătură.
Mie nu-mi prea plac păienjenii.
Dacă prind vreunul, îl arunc în canalizare şi mă uit cum moare.
Însă numai dacă îi prind în casă.
Dacă sunt afară, n-am nicio treabă cu ei.
Am găsit o carte, avea şi ceva poze, însă era scrisă în japoneză.
În japoneză? Foarte interesant. Nu te aştepta să ţi-o traduc.
Ich sprechen ceva germană, şi cam atât.
Există o mulţime de păianjeni, ştiai?
Unii năpârlesc, alţii îşi mănâncă progeniturile,
lucru nu tocmai părintesc, însă pe noi nu ne afectează cu nimic.
Cum rămâne cu cei care-şi secătuiesc victimele?
Deci ăştia te interesează.
- Ai auzit de aşa ceva? - Da.
Cred că e Păiajenul-moarte. Nu sunt foarte mulţi, slavă Domnului.
Sunt un fel de văduve negre ai lumii lor.
Nu ştiu prea mult despre ei, în afară de faptul că omoară după sex,
aşa că-ţi cam strică seara.
Aş vrea să ştiu ceva despre obiceiurile lor.
- Au ceva ritualuri? - Nu ştiu.
Ai căutat pe "reţeaua de internet", ca să spun aşa?
- Ia stai puţin... Charlotte. - Pe bune?
Cred că ştiu pe cineva care te poate ajuta.
Asta dacă mai e în viaţă.
Iar când ai driblat...
Şi ai înscris, am ţipat cât am putut de tare.
Păcat că am pierdut.
Scumpo, nu contează dacă câştigi sau pierzi.
Ştiu, contează cum ai jucat.
Văd că asta a învăţat.
Ne-ai lipsit seara trecută, mamă.
Ştiu. Cel puţin ţi-am văzut meciul.
Şi i-am cumpărat tatălui tău ceva drăguţ. Ceva ce o să-i placă.
Ce i-ai cumpărat?
Incredibil! Mulţumesc, scumpo.
Ce scârboşi sunteţi. Am teme de făcut.
- Ia-ţi vasele. - Ştiu. Îmi place ceasul tău, tată.
- E prea drăguţ să-l port zilnic. - E pentru ocazii speciale.
- Arăţi incredibil. - Te iubesc atât de mult.
- Ce-i aici? - O mănăstire, un refugiu pentru Wesen.
- Aveţi propriile voastre mănăstiri? - Da, nu suntem sălbatici.
- În afară de Schneetmachers. - Am notat.
Charlotte?
Mă bucur să te revăd, Charlotte. Arăţi... binişor.
Nu te obosi. Ştiu cum arăt. Nu sunt oarbă... încă.
- Intră! - El e Nick. E poliţist.
E cam... deosebit. E un Grimm.
Nu trebuie să-ţi faci griji, e un Grimm... mai special.
Ce-mi poate face ce timpul nu mi-a făcut deja?
Anchetez o serie de crime, şi cred că un Păianjen-moarte e implicat.
- Tu îl ajuţi? - Păi, e cam nou în branşa, aşa ceva...
M-am dezis de ceea ce sunt în urmă cu mulţi ani,
şi tocmai de asta sunt aici.
Câte victime sunt?
- Două. - Cum arătau?
- Mumificate. Organele lor... - ... Erau dezgustătoare?
- Unt de maţe. - Cam aşa ceva.
Ai dreptate. E un Păianjen-moarte. Eşti sigur că a ucis de două ori?
În Portland.
Şi de trei ori Phoenix, mai înainte, acum cinci ani.
Şi de alte trei ori în Albuquerque, cu alţi cinci ani în urmă.
15 ani. Trei, trei şi două.
Corect.
Ar avea între 28 şi 32 de ani, depinde când a avut prima "menopauză".
Tranziţia... Schimbarea...
Va trebui să ucidă din nou,
la trei zile după ce s-a hrănit ultima oară,
pentru a întrerupe procesul de mortificare.
- Procesul de mortificare? - Pare distractiv, nu? Nu e deloc.
Ce se întâmplă dacă nu ucide şi mortificarea continuă?
Eu sunt un exemplu.
Poţi să ghiceşti câţi ani ai?
Am 26 de ani.
Când mi-a spus, am crezut că e ţăcănită.
N-am vrut să jignesc pe cineva.
Suntem loviţi de o boală care cauzează îmbătrânirea rapidă.
N-o putem reversa decât dacă sugem viaţa unor bărbaţi mai tineri.
Trebuie să înţelegi, nu vrem să facem aşa ceva. Nu ne place.
Îţi sfâşie inima.
Indiferent cât te chinuie acea crimă, n-ai cum să te opreşti.
E imposibil să rezişti imperativului biologic.
Le-a luat şi altceva victimelor... în afară de viaţă?
Un ceas Rolex a dispărut de la una dintre victime.
Suntem atrase de obiectele strălucitoare.
Nu ştiu de ce, însă aşa e.
Tu nu porţi niciunul.
După cum vezi, am ales o viaţă fără tentaţii.
Nu spun că mi-a fost uşor.
Voi doi sunteţi tot mai ispititori.
- Nick, dacă nu mai ai întrebări... - Nu mai am.
Mulţumesc, Charlotte. Mi-a făcut plăcere să te revăd.
N-a omorât decât două persoane, iar dacă Charlotte are dreptate,
azi e a treia zi a procesului de mortificare.
- Cred că va ucide cât de curând. - Exact.
Rămân acasă în seara asta. O să cânt la violoncel.
Stai puţin, citeşte-mi încă o dată. Asta era. Venim imediat.
Nu te obosi să te aşezi. Am găsit ceasul Rolex.
- Unde? - Şcoala gimnazială din Washington.
- Poftim? - M-a sunat directorul.
Ben. E elev în clasa a şaptea.
L-a dus acasă şi i l-a arătat mamei. Ea l-a întrebat de unde-l are,
iar el a spus că a făcut schimb cu bicicleta sa.
S-a supărat, a sunat la şcoală,
l-a adus aici, şi imediat ce l-am văzut,
mi-am dat seama că e un ceas scump.
Am vrut să fiu sigură că nu e furat, aşa că am sunat la poliţie,
înainte să fac altceva.
- Ben v-a spus de unde a luat ceasul? - De la altă elevă. Sally Marcinko.
Sally?
Bună! Eu sunt Nick. Tu eşti Sally?
Nu trebuie să-ţi fie frică. Vrem doar să ştim de unde ai ceasul.
L-am găsit.
Sally, lui Ben i-ai spus că l-ai luat de la tatăl tău.
Ai lista. Căutăm inele şi bijuterii.
Ai văzut-o pe soţie?
Avea un bandaj pe deget.
Mă scuzaţi... Cum v-aţi lovit la deget?
- N-a fost nimic interesant. - Chiar şi aşa, am vrea să ştim.
Pregăteam cina, în timp ce-o ajutam cu lecţiile
şi ţipam la un agent de vânzări să nu mai sune,
şi mi-am confundat degetul cu un morcov.
- Putem să vedem tăietura? - Nu vă scârbiţi uşor, nu?
Nu mai e chiar atât de rău. Aproape s-a vindecat.
Mai vreţi să vedeţi şi alte zone ale corpului meu?
V-am spus de unde am ceasul.
Da, de la un târg. Pentru 200 de dolari.
Un Rolex de 20.000 de dolari.
- Cel care-l vindea a crezut că e fals. - Tu auzi ce spui, Robert?
Ştii cât de aiurea e povestea ta?
Doar pentru că repeţi, nu înseamnă că e adevărat.
Dar e adevărat!
N-ai crezut că fiica ta o să-l schimbe pentru o bicicletă, nu?
Însă complicele dvs e foarte supărat.
Vă jur că habar n-am despre ce vorbiţi.
Vorbim despre o femeie care a ucis cel puţin opt oameni,
şi acel Rolex te leagă de ea.
Ştim că nu e soţia dvs. Aşa că, spuneţi-mi, cine e?
- Nu ştiu nimic despre crime! - Atunci, am terminat de vorbit.
Rolex-ul îl incriminează de posesie de bunuri furate.
Cu asta îl poţi acuza.
Cât despre complicitate la crimă... N-aveţi nicio dovadă.
Nevastă-sa e implicată. Sunt sigur.
Mă întorc pe la ora 23:00.
Sally o să fie bine, Lena. Nu-ţi face griji.
Nu uitaţi de lecţii.
Trebuie să-ţi aminteşti de ce eşti aici, bine?
Mă rog...
N-am nicio dovadă împotriva lui. Se pricepe să mintă.
- L-am prins. - Ce?
- N-o să-ţi vină să crezi. - Fă-mă să cred.
Am identificat amprenta soţiei.
Se potriveşte cu degetul pe care l-am găsit pe podeaua
apartamentului Showalter.
Cum e posibil? Soţia avea toată degetele.
Nu ştiu. Uită-te, se potriveşte perfect.
Am găsit criminalul.
- Trebuie să explici Procuraturii. - Nu... O las pe ea să explice.
Eu mai încerc o dată cu soţul.
- Ştiu despre Lena. - Nu ştiu despre ce vorbeşti...
E un Păianjen-moarte.
Mai ştiu ce sunt şi eu.
- Ce vrei de la mine? - Ştiu că va ucide din nou.
- Atunci ştii că n-o pot opri. - Nici nu mă aştept s-o opreşti.
Unde e?
Nu ştiu. Niciodată n-am ştiut.
Păinejenii-moarte îşi ucid partenerii. Tu de ce eşti în viaţă?
Am cunoscut-o pe Lena la liceu. Era cea mai frumoasă fată.
Ai văzut-o, aşa că ştii ce vreau să spun.
Cât despre mine... Nu ieşeam cu nimic în evidenţă.
Eram împreună la cursul de sociologie. A fost de ajuns o privire.
Puteţi să credeţi ce vreţi,
însă la noi a fost dragoste la prima vedere.
La fel e şi acum.
Vrei să mă întrebi de ce mă lasă în viaţă?
Pentru că noi doi n-am avea o viaţă despărţiţi.
Sunt în viaţă pentru că ea mă iubeşte.
Poliţia din Portland! Intrăm!
Haideţi!
Mişcaţi!
Dnă Marcinko!
Coborâţi pe scări! Noi urcăm!
Am înţeles. Să mergem!
Liber! Holul e liber!
O uşă în partea stângă!
Hank!
- Ce-ai găsit? - Nu ştiu.
Îmi spuni şi mie e e acolo?
Se pare că e piele.
Dlor poliţişti...
Poliţia portuară a găsit maşina soţiei la restaurantul "Marina".
Am sunat comandantul.
A spus că putem pleca dimineaţa, şi dacă vrei, să luăm masa pe apă.
Să vedem cum ne place seara asta.
Doamne, ce frumoasă eşti.
- Ce-i asta? - Probabil siajul elicei.
- Apa mă sperie. - Mă duc să mă uit.
Sunt poliţist. Nu mişca! Nu vorbi! Vino cu mine.
Îl dau jos.
- Bunica ştie că vin? - Da, am vorbit la telefon.
Mama mea e bine?
- N-a fost rănită. - Unde e? Când pot s-o văd?
- Când pot să-mi văd tatăl? - Mâine, ce zici?
Traducerea şi adaptarea: Felixuca şi Shadow
www.niftyteam.ro & www.titrări.ro
Comentarii pe www.tvblog.ro