EN ORIGINALSERIE FRA NETFLIX
Så jeg sa til læreren hans: "Vil du flytte Max opp en klasse? Skoleåret har startet."
Hun sa: "Max ligger så langt foran at femteklasse er bortkastet tid."
Er hun ikke tom for folk å skryte til om at Max skal hoppe over en klasse?
Ok, dr. Reubenstein, du skal få fullføre rotfyllingen.
Hva? Kan ikke en mor være stolt?
Det er en ting å være stolt, og noe annet det du gjør.
Men Max virker spent på å være sammen med eldre barn.
Da jeg var på hans alder, var dere de eneste eldre jeg hang med.
Heldigvis var dere veldig umodne.
Det var vi ikke, så det så.
Se, jeg stavet "buse" med frokostblandingen.
BUSE
Vel, Max ble født som en 40-åring.
Prøv 80. Her om dagen sa han: "Nyt denne tiden, den går så fort."
Så ga han meg en dollar.
Hei, hva gjør dere her tidsnok?
Tro meg, jeg ville ikke. Max sto opp og eksfolierte ved daggry.
Så kom han til meg for å låne fuktighetskrem og kalte den "kiosksøppel".
God morgen, tante, bror, mor og Gibblere.
Uten noen bestemt rekkefølge eller partiskhet.
Du valgte full dress.
Jeg skal på en ny skole med nye barn. Man får bare gitt ett førsteinntrykk.
Det første jeg gjorde, var å etterligne Barack Obama.
Bare prøv å slå det.
Jøss, bakdøren er også alltid åpen.
- Hei, takk for at du kjører oss. - Jeg måtte bare treffe deg.
Æsj. Det er altfor tidlig om morgenen for sånt.
- Ha det, mamma. - Ha det!
Dere lurer nok på hvorfor jeg ba dere komme.
Nei, det gjør jeg ikke.
Ba du oss komme? Jeg kom bare for en gratis sandwich.
Vi har et problem.
Å nei. Er det pungrotter på kjøkkenet igjen?
Var det pungrotter på kjøkkenet?
Det er Steve som snakker.
Dere vet at Onkel Monty hvert år avholder en spisekonkurranse
mellom oss og en kunde for gratis sandwicher?
Jeg er medeier i sandwich-etablissementet, og jeg har aldri hørt om konkurransen.
Dere må virkelig lese restaurant og fotpleie-bloggen min,
Kjøtt og føtter.
I årevis var onkel Monty uslåelig,
til en kunde kom med en appetitt som var enda større enn onkel Montys.
Hvem kunne måle seg med onkel Montys legendariske kapasitet?
Berkowitz.
Nå som vi eier butikken, må en av oss kjempe mot ham
for å vinne den ettertraktede gull-landgangen.
- Han spiser til og med på bildet. - Vi fant ikke noe der han ikke gjorde det.
Har du hatt en fin dag, skatt? Å, du er ikke Max.
Jeg er ikke Max, men jeg liker gamle kjeks.
- De er ikke gamle, det er biscotti. - Som er italiensk for "gammel kjeks".
Ligg unna, de er til Max og meg og vår årlige første skoledagsprat.
Vi prater, spiser snacks. Jeg kaller det Snackprat.
SNACKPRAT
- Hva er ditt årlige bannerbudsjett? - Det vil du ikke vite.
Der er han.
På tide med Snackprat. Hvordan var dagen din?
Grei.
Hvor skal du? Jeg har Earl Grey og biscotti.
Jeg har skrevet ut bilder av lærerne til å spille Hvem underviser hva?
Tynn bart, tynt slips, må være biologi, hva?
Samme det. Jeg har lekser.
Det var rart, ikke sant?
Ja, jeg har aldri sett ham med skjorten utenpå buksene.
Selv som baby hadde han sparkedressen inni bleien.
Jeg vet hva som har skjedd. Jackson gikk gjennom det samme.
Vi så akkurat den typiske oppførselen til en ungdomsskolegutt.
"Bror."
"Ikke særlig kleint, da."
"Seff er det slutt."
"Schpaa."
Vinneren av familiens spisekonkurranse får æren av å representere Onkel Monty.
Fra tidenes morgen, har store øyeblikk oppstått fra store muligheter...
Det holder, Mighty Ducks.
Fordi Jimmy er utenbys, blir vinneren opplagt Jackson.
Husker dere hvor mye coleslaw han spiste på bursdagen?
- Jeg visste ikke at den var til alle. - Den var i en skål med en diger skje.
Stephanie har et poeng. Hvem spiser mer enn en tenåringsgutt?
Hva med en 40-åring som akkurat har hatt en råbra zumbatime?
Unnskyld meg. Jeg er kjent for å spise sandwicher.
I tjue år var det alt dere visste om meg.
- Vent. Hva med meg? - Hva med deg?
Jeg har en like stor sjanse til å vinne som dere.
Så søtt.
Vi skal avgjøre dette på den gamle måten: hurtigspising.
Ok, klar, ferdig, gå.
Fem, fire, tre, to...
Senk sandwichene.
Det var en fin oppvarming. Ok, hvem vil gjøre det på ordentlig?
Ramona, spiste du seks sandwicher?
Sju, og noen sylteagurker bare for å vise meg.
La det være en lærepenge.
Vel, det ser ut som den nye onkel Monty er Ramona Beatrice Gibbler.
Gjør plass for den beryktede RBG.
Skal du ha den?
Her er lunsjen din.
Nei takk.
Etter i går orker jeg ikke å se på en sandwich.
Fortsatt mett?
Nei. Sandwichen representerer alle fiaskoene mine.
Så morsomt. Moren din representerer alle mine.
Hva skjer'a, gutta?
Gutta? Sa du det?
Har du kledd deg ut?
For da er du en perfekt typisk amerikansk kar.
Ingen kakibukser, ingen vest.
Veldig morsomt. Gå og skift, du kommer for sent.
Det går bra. Jeg skal gå sånn i dag, baby.
- Kalte du meg "baby"? - Ja da, berta.
Skjedde det noe på skolen i går?
Hei, chill, mamma. Jeg går på ungdomsskolen nå.
Vesten og slipsene er lagt bort, jeg er ikke et barn mer.
Du ligner på noen jeg kjenner, jeg vet bare ikke hvem.
Hei, alle sammen.
Jøss, de er tvillinger.
Kule klær, du.
Kompis!
- Er du klar til å dra og jobbe frivillig? - Et øyeblikk.
- Er du sikker på at du har det bra? - Jeg har det fint.
Men kan du dra og kjøpe noen joggebukser til meg?
Du har sagt at joggebukser er et rop om hjelp.
Det var den gamle Max. Ha det på badet.
Jeg liker den gutten.
Gå og vent i bilen.
Ramona, sett deg. Det er på tide at vi forteller sannheten.
- Er det noe galt? - Ja
Du har mer av våre gener enn det som trygt er.
Antallet sandwicher du spiste i går, er ikke unormalt.
Du stammer fra en lang rekke konkurransespisere på begge sider.
Ok, om jeg har denne superkraften, vil jeg bruke den til det felles beste.
Og å vinne spisekonkurransen er en perfekt mulighet
til å vise at kvinner kan gjøre alt. Selv å slå noen som Berkowitz.
- Men du må pleie og finpusse denne gaven. - Og tro.
Jeg tror. Så gjør meg til en mester.
- Femtito. - Femtitre. Du klarer det.
- Kom igjen, fortsett! Femtifire! - Fortere!
Gibblere gir seg ikke!
- Fortere! - Mer!
Ja!
Bra jobbet. Dette klarer du!
Hei, litt av et oppmøte.
- Hvor er Max? - Han er jo der.
Den satt!
Er det Max? Han har på seg shorts. Jeg har aldri sett knærne hans før.
Han skal slutte med debatt-timer for å få sløyd.
Og så fortalte han en prompevits.
Hvilken? Jeg mener, hvordan takler DJ alt dette?
Hun kjøper joggebukser til ham, og tviler på alle valg hun har tatt som mor.
Velkommen, alle sammen, til Onkel Montys årlige spisekonkurranse.
I dette hjørnet, den regjerende mesteren, Berkowitz!
Ja! Berk!
Og nå, utfordreren vår. Hun er talentfull, søt og elsker å spise.
Ramona Gibbler!
Endelig møtes vi, Berkowitz.
Hva skjer'a, mini? Burde ikke du spiste formiddagsmaten din?
- Tror du at du har det som skal til? - Ser jeg ikke sånn ut?
Jo, jeg trekker spørsmålet, men beholder holdningen.
- Hei, Ramona. - Ethan.
Hei, du er her. Hvorfor er du her?
For å heie på kjæresten min. Jeg vil støtte deg.
- Det behøvde du virkelig ikke å gjøre. - Jeg ville ikke gå glipp av dette.
Greit, spisere. Sandwichene er klare.
Flott. Unnskyld meg et øyeblikk.
Ramona!
Hun gir seg, jeg visste det!
Berkowitz vinner!
Ok, ro deg ned. Jeg skal gå og se hvordan hun har det.
Skynd deg, jeg vil ikke komme for sent til spinningtimen.
Så du ikke skiltet? Bare for ansatte.
Å, kom igjen. Ingen jobber egentlig her.
Hva skjedde der ute?
Ingenting, det er bare en magegreie og en pustegreie og en...
...svettegreie. Jeg svetter, hva?
Det er bare prestasjonsangst. Når du går ut dit, blir nervene borte.
Ethan må bli borte.
Så det er grunnen.
Han vil se meg dytte mat inn i munnen.
Jeg vet at jeg skal være en krigerkvinne, men...
Jeg vil ikke at han skal se meg så...
Ufeminin?
Ja. Og jeg hater at jeg bryr meg om at han vil se meg sånn.
Jeg trodde ikke at jeg var en sånn jente, en sånn kvinne.
- Jeg er en skam for kjønnet mitt. - Nei. Det er du ikke.
Du er kjønnet ditt.
Kvinner får motstridende signaler. Vi skal være en av gutta.
Men når vi er det, blir gutta redde.
- Det er irriterende. - Og utmattende.
Hør her, noe av det mest befriende jeg har gjort,
var å slutte å bry meg om hva folk syns.
- Selv DJ? - Ikke la oss bli helt sprø.
Så om en fyr syns at det er galt at jeg spiser om kapp med en mann på 140 kilo,
- så er han ikke riktig for meg. - Der sa du det, jenta mi.
Kom hit.
Gå nå ut og spis som ei jente.
Heia, Ramona! Du er en Gibbler med en gomlegave, så fortsett å gomle!
Du har ham nesten. Slå ham ned i støvlene, Ro-Ro.
Ro-Ro? Nå bruker han teite kallenavn?
- Gir du deg, lille Debbie? - Det kan du tro, Dustowitz.
Du klarer det, Ramona!
Greit, tre, to, én!
Senk sandwichene.
Berkowitz, 12 sandwicher.
Ja! Personlig rekord. Berkowitz vinner, baby! Ja da!
- Ramona Gibbler spiste 13 smørbrød. - Ja! Gibbler vinner, baby!
GIBBLER VINNER!
Ramona Gibbler vinner tilbake gull-landgangen for Onkel Monty!
Hun klarte det!
Du er ganske seig.
Takk skal du ha.
Det var kalkunen også. Jeg skal skrive det på nettet.
Det er det mest fantastiske jeg har sett.
- Å ja? Du syns ikke det var litt ekkelt? - Ingenting du gjør er ekkelt.
Hør etter, alle sammen! Det er ikke en pungrotte på kjøkkenet.
Men vær så snill å gå nå før dere blir bitt av ikke en pungrotte.
Se på dette.
Max fikk meg til å kjøpe bukser med strikk i livet.
Jeg ville ikke si det, men tidligere hørte jeg ham rape hele alfabetet.
P til Z var vanskelig, men han kjempet seg gjennom det.
Hva har jeg gjort? Jeg presset ham for hardt.
Jeg hadde så høye forventninger og tenkte at han kunne klare dette spranget.
Jeg er en forferdelig mor.
Nei, det er du ikke. Du gjorde det du trodde var best.
Og det var feil.
Tusen takk, Kimmy.
Ingen kunne ha forutsagt at han ville gå i den retningen.
Jeg kunne kanskje ha forutsagt det.
- Du? - Jeg tror jeg vet hva dette handler om.
Dette er ekskursjonen til Fisherman's Wharf igjen.
Selvsagt.
Helt klart ekskursjonen til Fisherman's Wharf.
Kom igjen.
Du har ført meg på villspor lenge nok, Calvin Klein. Det er slutt.
Hei, Max.
Jeg har kjøpt joggebukser og en genser med en sportslogo på.
Flott, jeg kvitter meg med barneklærne mine så jeg har plass.
Hei, har jeg fortalt deg om ekskursjonen Kimmy og jeg dro på til Fisherman's Wharf?
Vi gikk i tredje klasse, og Kimmy satt alene på bussen
med sitt klassiske bacon og egg-skjerf.
Det var derfor jeg var alene. Alle barna gjorde narr av det.
Ingen ville sitte sammen med meg fordi de syntes jeg var rar.
Men så satte noen seg ved siden av meg. Vet du hvem det var?
- La meg gjette: mamma. - Hvordan visste du det?
Dette er en personlig samtale og om det ikke var mamma,
ville den vært meningsløs.
Det skjerfet var grunnen til at jeg visste at jeg måtte bli venner med Kimmy.
En som hadde på seg det, måtte være morsom og spennende.
Jeg er en veldig dynamisk person.
Jeg elsket at hun var unik. Hadde hun forandret seg, ville jeg aldri sett henne.
Jeg har ikke noen DJ.
I lunsjen hørte jeg dem som kler seg sånn,
si at jeg så ut som en statist fra Young Sheldon.
En statist, ikke engang hovedrollen.
Jeg spiste lunsj alene. Alle ungdommene lo av meg.
Jeg hørte dem hele tiden.
Det er så leit å høre, Max.
Jeg har alltid vært litt annerledes enn de andre, men jeg brydde meg ikke om det.
Men ungdomsskolen er annerledes. Det er tryggere å forsvinne i mengden.
Da lar de meg være i fred.
Jeg vil ha navn og telefonnummer til de ungdommene for jeg skal rive dem...
Chill, bjørnemamma.
Hør her. Jeg vet at det virker bedre å forsvinne i mengden akkurat nå.
Stol på meg, det er meningen at ungdommer som oss skal skille seg ut.
Livet er kanskje mer komplisert og det kan ta oss lenger tid å finne vår plass,
men når vi gjør det, er den full av støtte og kjærlighet.
Max, du er så spesiell, og vi elsker den du er.
Og du vil finne folk på skolen og i livet som vil sette pris på den virkelige Max.
Akkurat som moren din fant meg.
- Er du sikker? - Jeg lover.
For en lettelse.
Unnskyld, Calvin Klein. Jeg skal aldri forlate deg igjen.
Å, gutten min er tilbake.
Vær så god, mamma.
- Du har fortjent det. - Det har vi alle.
Du fikk Ramona gjennom sine problemer, og du fikk Max og meg gjennom våre.
Ja, vi er ikke så verst.
For oss.
Og for barna våre.
Måtte vi pleie talentene deres, hva de enn måtte være.
Og måtte de kle seg som de vil og være den de er.
Ja, og måtte de bæsje én gang om dagen og sove hele natten.
- Skål. - Skål.
Det var verdt et forsøk.
Takk.
Tekst: S. Marum