Reverie, un program de realitate virtuală
unde imposibilul devine posibil.
Tot ce-ţi doreşti poţi găsi aici.
Dar uneori, oamenii rătăcesc,
prinşi între fantezie şi realitate.
Aici intervine ea.
Se numeşte Mara Kint.
Treaba ei, să-i găsească pe cei rătăciţi şi să-i aducă acasă.
Şi poate salvându-i pe ei,
poate chiar va găsi o cale să se salveze pe ea însăşi.
Reverie Ep. 2. Bond, Jane Bond
anterior în "Reverie"...
Charlie, ce cauţi aici?
Care e legătura ta cu această femeie?
A făcut miracole pentru nişte străini.
Din păcate, n-a mai putut face nimic
pentru cei pe care i-a iubit cel mai mult.
Ray! Ray!
N-ai sugerat niciodată să folosim versiunea 2.0.
Ce era să fac?
Trebuia să aştepţi până rezolvam
problemele cu de-realizarea.
- Şi cum încep? - Primeşti o ICC (interfaţă creier-computer).
Ăsta este implantul, pe care îl furnizăm noi.
Faci nişte antrenamente în mediu virtual,
îţi configurezi programul Reverie cum vrei, şi eşti gata.
Şi pot fi orice?
Absolut. La ce te gândeşti?
Nu ştiu.
Am avut multe probleme în ultima vreme,
pe canapeaua mea 24/7.
Nu pot vorbi cu nimeni.
Vreau o schimbare. Vreau...
Am nevoie de o aventură.
Apertus.
Super.
Bună.
Aş... dori nişte Scotch.
Sigur.
Agent Kauffmann?
Sunt Keystone, de la Agenţie.
Misiunea ta.
Ţinta este un savant
specializat în arme neconvenţionale.
Spune aici că numele lui de cod este Vater. (tată - în germană)
Precum... Darth Vader?
A dezvoltat o armă biologică
pe care o oferă celui mai bun ofertant.
Misiunea ta e să-l găseşti şi să-l opreşti.
Ok.
Ai... o poză?
Nu, dar ţi-l pot arăta când va ajunge.
Ce?
Acei oameni lucrează pentru Vater.
- Sper că ştii să te baţi. - Ce?
În spatele meu!
Ambele mâini pe armă,
tine arma drept, degetele în direcţia ţintei.
Ai văzut asta?
A fost super. Atât de real!
E super tare!
Ţinta e pe aproape, probabil afară.
Am plecat.
Acolo. El este.
Porneşte maşina!
Mai repede!
Tu?
Nu. Cum?
Stai...
Stai! Întoarce-te!
Te rog! Te rog!
Coboară din maşină! Acum!
Brynn?
Tu eşti?
- Charlie, ce e? - Bună dimineaţa.
Un caz a devenit prioritar.
Poţi veni mai devreme?
Se numeşte Rachel Kauffmann.
A venit ieri.
Cum a intrat în belele aşa repede?
Un tehnician s-a uitat aseară la ea,
a găsit-o transpirată şi respira cu dificultate.
Am dus-o într-o rezervă medicală,
şi am aflat că are pulsul extrem de ridicat.
Orice face Rachel,
i-a crescut pulsul dramatic,
trimiţând-o în tahicardie ventriculară,
care sugerează o anomalie cardiacă severă.
Am examinat-o pentru condiţiile medicale de bază,
dereglări mentale.
A semnat formularul. Trebuia să fi spus ceva.
Dar n-o putem lăsa să intre în stop cardiac.
Trebuie s-o scoatem de acolo.
Ok.
Dar... de ce ne-am oprit?
Ăsta e biroul tău.
Spaţiu de lucru, şi o zonă privată,
în cazul în care nu vrei
să dormi pe birou.
Da, asta e probabil o idee bună.
Deci, ce-mi poţi spune despre
- programul lui Rachel? - Nimic util.
Avem acces la imaginile furnizate de clienţi,
dar configuraţia programului lor este strict confidenţială.
Nu trebuie să ni le comunice.
În general, oamenii nu se simt în largul lor
să urce o fantezie
dacă ei cred că cineva se va uita peste umăr.
Cred că mă descurc.
Nu pierde timpul.
Intră, găseşte-o, şi scoate-o.
Apertus.
Asta e, ultimele pariuri.
Nu se mai pariază, nu se mai pariază, vă rog.
Nu ştiu despre ce vorbeşti.
- Îl urmăreşti pe Vater. - Nu ştiu cine e.
Nu te obosi să minţi. Nu-l vei găsi.
Scuzaţi-mă?
Rachel, bună.
Mă numesc Mara Kint.
Trebuie să vorbim.
Tu cine naiba eşti?
Nu vorbeam cu tine.
Păcat, pentru că eu vorbesc cu tine.
- Merci. - La fel.
I-ai distras.
Ok, Rachel, sunt de la Onira-Tech.
Şi... chiar trebuie să vorbim.
Nu avem timp.
Ce?
- Rachel... - Cum poţi fi de la Onira-Tech?
Credeam că numai o persoană poate intra în program.
E alt program.
Rachel, te rog să încetineşti. Îţi forţezi inima.
Nicio şansă. Mă simt bine. Minunat chiar.
Uite, poate te simţi aşa,
dar nu.
De ce te-aş crede?
De ce aş minţi?
Am fost minţită de atâtea ori
în atâtea feluri atât de creative,
încât am încetat să mă întreb de ce o fac.
Care e rostul?
Asta fac ei.
Drace. Mă încetineşti.
Hei!
Rachel!
Rachel! Rachel, mai încet!
Nu, nu.
Cauţi un indiciu?
Am văzut cum i-ai căutat în buzunare pe tipii ăia,
şi cum ştiai să faci asta,
m-am gândit că trebuie să fie structurat ca un joc.
Eşti rapidă.
Când m-am suit în maşină, era un pliant pentru un cazino.
Dacă tipul de jos avea cheia de la această cameră,
undeva în camera asta
ceva îmi va spune unde să merg mai departe.
Ok... Rachel... Rachel...
Rachel, ascultă-mă.
Inima ta e bolnavă.
În lumea reală,
bate mult mai repede decât ar trebui.
Doctorii cred că este o afecţiune.
Trebuie să ieşi să te controlezi.
Nu înţeleg.
Nu mi-a spus nimeni niciodată că am probleme cu inima.
Bine, poate a omis doctorul sau...
poate e de curând, dar ceva este.
Nu te cred.
Oricum, ce fac aici e mult prea important.
Dar e doar un joc.
Nu, e mai mult de atât.
De ce?
Ţi-am spus.
Întoarce-te de unde ai venit.
Nu ies.
Era spion în Reverie? E ceva comun.
Zici?
Bine, anumite persoane folosesc programul
pentru a recrea experienţe personale.
Alţii doar vor să fie luptători Jedi sau cowboy.
Bagă ce poveste vor în program,
şi el îl dezvoltă.
Poţi omorî tipi răi după cum te lasă sufletul,
ca într-un joc video.
Bine, doar că Rachel nu crede că e într-un joc.
E cât se poate de serioasă.
Dacă va continua aşa,
mă îngrijorează că va muri.
- Ok, şi ce ai de gând să faci? - Nu ştiu.
Uite, programul îi dă indicii către ceva,
şi până când nu aflu către ce,
nu cred că pot ajunge la ea.
Paul...
ceva ciudat...
s-a întâmplat.
Unul din personajele digitale a vorbit cu mine.
Ultima dată s-au blocat.
Ce au mai făcut?
M-a ameninţat,
m-a urmărit, a încercat să mă strângă de gât.
Asta a super!
- Merci. - Nu...
Te-au ignorat, întrucât programul
nu te-a recunoscut atunci.
Acum te recunoaşte.
Cu cât te cunoaşte mai bine,
cu atât îţi va fi mai uşor să lucrezi.
Cum ajunge să mă cunoască?
Ca şi oamenii. Observându-te.
Dylan, astea sunt poze cu Rachel de la şcoală.
Unde predă?
Cele mai recente poze spuneau că lucrează la
Şcoala Sawtelle.
E destul de blândă pentru o Jane Bond.
Credeam că o cheamă Rachel.
Corect, da, dar în Reverie,
e precum o femeie James Bond, aşa că J...
ştii ce, nu contează, e-n regulă.
Probabil nici n-ai auzit de el.
James Bond era un spion imaginar
creat de un scriitor britanic, Ian Fleming,
- jucat în filme... - Corect, da.
Acela.
Ok, uneori uit că eşti un computer.
- Nu face nimic. - Ok, deci...
Despre cine vorbeşte cel mai mult în postările sale?
Să văd. Va dura o secundă.
Îmi plac poveştile cu spioni.
Alexis spune când eram mici,
ne prefăceam că eram amândoi spioni.
Cine când erau mici?
Alexis şi cu mine.
Cea mai frecventă postare
pe canalul media al lui Rachel Kauffmann
este de la Anton DeRay.
Ok, Dylan, altă dată...
chiar aş vrea să aud despre jocurile cu spionii,
dar până atunci,
îmi poţi căuta numărul lui Anton DeRay
şi să-l trimiţi pe telefonul meu?
Sigur. Altceva?
Nu.
Am...
Ray! Ray! Ray!
Scuze.
Scuze, scuze.
Scuze! Stai!
Brynn!
Eşti bine.
- Am crezut că fiica ta... - E-n regulă.
Îmi cer scuze.
Anton, ce poţi să-mi spui despre Rachel?
E isteaţă, simpatică,
urăşte să i se spună că e drăguţă.
Am văzut-o trecând
prin multe relaţii cu tipi care n-au tratat-o frumos.
M-am gândit că eu voi fi...
cel care o va alina.
Înţeleg că nu s-a întâmplat aşa.
Bine, în cele din urmă am fost împreună,
până când s-a culcat cu un vecin de-al meu.
Bine, asta mi se pare cât se poate de deliberat,
ca şi când te îndepărta.
Da, face şi asta,
dar trebuie să înţelegi că...
multă lume a dezamăgit-o în viaţă.
Mama ei a murit când era tânără.
Tatăl ei nu a fost în peisaj.
A crescut-o mătuşa ei.
Ştii ce, e ceva ciudat.
Mătuşa ei a murit acum 4 luni.
Rachel era ok. N-a fost surprinsă.
Ea... mătuşa ei era bolnavă.
Dar pe urmă, când s-a dus să facă curat acolo,
atunci când s-a întors, era în această...
depresie.
Ca şi când... nu te lăsa să o atingi.
Nu ţi-ar fi dat voie.
Uite... trebuie... să mă întorc la muncă.
Sună-mă te rog, dacă mai e ceva.
Te sun. Mulţumesc mult, Anton.
Bine.
M-a trimis Charlie.
Putem vorbi puţin?
Ai observat ceva neobişnuit
de când ţi-a fost implantată ICC? (interfaţa creier-computer)
Chestii ciudate, halucinaţii?
De ce?
Reverie 2.0, versiunea ta,
sapă destul de adânc în conştient.
Există posibilitatea unor efecte secundare.
Cum ar fi?
Îi spunem de-realizare.
E aşa e înfricoşător precum sună?
Nu, nu, nu. E un efect de stafie,
ca şi când... te uiţi la ceva luminos
şi încă mai vezi când închizi ochii.
Versiunea 2.0 este programată să recunoască imagini
de care eşti ataşată emotiv.
Uneori, se agaţă de una,
chiar dacă nu te afli în program.
Ai văzut ceva la care ţii?
Da, pe cineva.
De cât timp le-ai văzut?
A fost doar... pentru un moment, sau două.
Ok, bine. E ceva temporar.
Nu va dura.
Lasă deoparte orice asociat cu acea persoană,
poze, orice, măcar până trece efectul.
Şi dacă se întâmplă iar, ia una din astea.
Sunt medicamente uşoare anti-anxietate.
Paul, abia mi-am golit dulapul de medicamente.
Chiar am nevoie de astea?
Doar până trece efectul.
Hei.
Charlie, Paul spune că sunt ok.
Nu trebuie să mă verifici.
Nu te verific.
Rachel Kauffmann a intrat iarăşi în tahicardie.
Va trebui să te întorci.
Ok, poţi... mă poţi ajuta
să-mi schimb ţinuta în secvenţa ei de Reverie?
Te pot ajuta să duci,
cari, porţi, sau să fi oricine vrei.
- Doar cerul e limita. - Ok, bine.
Atunci voi avea nevoie de o rochie frumoasă
şi o armă.
Apertus.
Frumos, Paul.
Şşşş.
4 tipi cu arme.
Bine tras.
Am lucrat în poliţie.
Avem antrenament.
- De ce ai făcut asta? - Urăsc armele.
De ce ar lucra pentru poliţie cineva care urăşte armele?
Nu le-am urât când am început,
dar apoi sora şi nepoata mea au fost omorâte de una.
Ar trebui să mă facă să-mi pară rău pentru tine?
Nu am venit să te opresc.
Vreau să vorbim, bine?
Putem face asta?
Cauţi alt indiciu?
Nu, ştiu ce să fac.
GPS-ul bărcii are ultima locaţie unde a fost.
Dacă îmi dau seama cum să-l pornesc, mă va duce acolo.
Şi apoi?
Dacă am dreptate,
îl găsesc pe Vater.
Vater? Adică Darth Vader?
Nu.
Atunci cine? Cine e ăsta?
Rachel, de ce ai vrea să fii spion?
Spionii sunt duri.
Sunt tari, lucrează singuri.
Ştiu că toţi îi mint.
Deci ai vrut o poveste cu spioni
şi programul ţi-a făcut unul,
dar apoi a devenit ceva mai mult.
Programul ăsta e magic.
Se întâmplă lucruri pe care nu le poţi explica.
Lucruri uimitoare se pot întâmpla aici.
Ce lucruri uimitoare aştepţi?
S-a întâmplat ceva când ai făcut curăţenie în casa mătuşii tale.
Doamne, cine ţi-a spus asta?
Ceva s-a întâmplat. Ce a fost?
Nimic, doar că, din nou,
am învăţat lecţia amară că n-ar trebui niciodată
- să ai încredere în cineva... - Mătuşa ta te-a minţit?
- Mai ales cei care îţi spun să ai. - Ţi-a ascuns ceva?
A fost ceva legat de mama ta?
Mama ta e legată de Vater?
- Opreşte-te! - Rachel, ascultă-mă,
eşti în pericol de a face infarct.
Ai putea muri. Trebuie să te opreşti.
Mi-ai spus că nu-mi spui să mă opresc. Coboară de pe barca asta.
Lasă-mă să rămân.
Nu.
Nu e real.
Acum cum de-l simt în mâinile mele?
Dacă te împuşc în Vis, mori?
Te trezeşti?
Ce crezi că se întâmplă?
Mara...
Ea este Monica Shaw, unul dintre investitori.
Monica, Mara Kint.
- Bună. - O plăcere, Mara.
Eram nerăbdătoare să te întâlnesc.
Serios? De ce?
Am auzit despre succesul tău cu Tony Linton.
Excelentă treabă.
- Felicitări. - Mulţumesc.
Vestea circulă repede.
Nu da vina pe Charlie.
E treaba mea să stau cu ochii pe operaţiuni.
- Ar trebui să fiu neliniştită? - Desigur că nu.
Pot vorbi cu tine o clipă?
Scuzaţi-ne.
Cine e asta?
E grija mea, nu a ta.
- Alte efecte secundare? - Nu.
Oricum, Paul a zis că sunt temporare.
Temporare, dacă urmezi instrucţiunile,
ceea ce, din experienţa mea, e ceva ce nu faci.
Voi fi bine.
Dispozitivul din creierul tău e incredibil de puternic, Mara.
Nu te juca cu el.
Doctorii au încercat o medicamentaţie nouă pe Rachel.
I-a calmat inima, cel puţin pentru moment.
Du-te acasă.
Odihneşte-te.
De ce eşti aşa îngrijorat pentru ea, Charlie?
Umblă prin creierele altor oameni,
folosind o tehnologie pe care abia o înţelegem.
Nu crezi că e îngrijorător?
N-ai mai spus că eşti îngrijorat de tehnologie.
De ce eşti atât de îngrijorat de ea, Charlie?
Să mergem.
Mama lui Rachel a fost Miriam Kauffmann.
A murit în 1993 de cancer cervical.
Avea 31 de ani.
- Altceva despre ea? - Nu chiar.
De câte ori e menţionată Miriam în postările social-media ale lui Rachel?
De trei ori: acum opt, cinci şi patru ani.
Nu mai recent?
Poate acum patru luni, când a murit mătuşa ei?
Nu.
Bine, ce obţii când cauţi Miriam împreună cu cuvântul Vater?
Nicio potrivire.
Dar cu Vater singur?
Conform unui dicţionar, poate însemna Valentine's Day hater-hater de Sf. Valentin
sau a bea un lichid murdar.
Nu ajută.
E un nume comun în Germania, dar se pronunţă diferit.
- Cum se pronunţă? - Vah-ter.
Şi ce înseamnă?
A pronunţat greşit numele. Credea că e Vater.
- Precum Darth Vader? - Da, exact.
Dar e "Vah-ter",
tată în germană.
Kauffmann e un nume german.
Înţeleg schimbarea programului.
Cred că ea crede că programul
o conduce la tatăl ei.
E posibil?
Programul e făcut să-ţi ofere ce vrei,
ori ce spui că vrei ori ce simte că ai nevoie.
Deci dacă programul a simţit nevoia asta în ea,
sigur, l-ar putea introduce pe tată în poveste.
Dar ar avea nevoie de informaţii despre el.
Dar nu mai e niciun semn de el.
Pe certificatul de naştere e trecut ca John Doe. (Necunoscut)
Dacă ai dreptate,
iar programul îl pune în Vis,
atunci a găsit ceva.
Ar putea fi pe laptopul ei.
Aplicaţia de proiectare ar fi acolo şi extrage date de pe hard disk.
Vrei să-i hack-uiesc laptopul?
Mulţi oameni de aici pot face asta.
Dar Paul spune că eşti cea mai bună din birou.
Are dreptate, dar am treabă.
Timpul e o problemă, asta trebuie făcut rapid
şi eşti cea mai bună.
- Flatarea n-o să te ajute. - Bine, ce mă va ajuta?
Ştii că am primit o bursă MacArthur?
Nu ştiu ce e aia, dar sună foarte impresionant.
E oferită geniilor în domeniul lor.
Am primit-o la 17 ani.
Munca asta îmi ceri s-o întrerup.
După cum spuneam, impresionant.
Da.
Părinţii tăi vin la birou?
De ce?
Aş vrea să-i cunosc.
Vorbeam cu Dylan.
A spus lucruri pe care voi doi le-aţi făcut când...
erai mică.
El e bazat pe cineva din familia ta?
A existat o sursă de inspiraţie sau...
Dylan e inteligenţă artificială.
Întrebarea e irelevantă.
E deschis.
Am treabă de făcut.
Rachel a găsit poza în casa mătuşii ei când făcea curăţenie.
A scris un jurnal întreg despre ea. E totul în laptop.
Asta e mama ei şi ea crede că bărbatul de acolo e tatăl ei.
Bazat pe aparenţe, aş spune că ar putea avea dreptate.
Mătuşa nu i-a arătat poza,
a negat că ştie ceva despre tatăl ei,
deci, când a găsit-o, s-a înfuriat.
N-o poţi învinovăţi.
L-a căutat?
A angajat detectivi,
a înregistrat ADN-ul, chiar a mers la medium.
N-a găsit nimic.
Deci e disperată.
Izolată. Deconectată.
E singura persoană care i-a mai rămas şi nu l-a putut găsi
până n-a apărut în Visul ei.
Asta prindea programul, Charlie.
De asta e el înăuntru.
Are nevoie de el.
Ştiu că-mi spui asta dintr-un motiv.
Vreau să-l găseşti.
Nu mai sunt în poliţie, Mara.
Şi ea deja l-a căutat.
Cu detectivi particulari luaţi cu ora.
Sunt inutili, Charlie.
Nimeni nu l-a căutat, nu temeinic.
M-ai adus aici să ajut oameni, da?
Da.
Are nevoie de ajutor.
Ce o să faci?
Mă voi întoarce acolo.
Nu sunt aici ca să-ţi stau în cale.
Atunci ce ai venit să faci?
Înţeleg.
Spui oamenilor să plece, îi îndepărtezi,
dar nu vorbeşti serios, nu chiar.
Eu n-am făcut-o.
Când eram beată şi plângeam
şi stăteam în camera mea şi ignoram telefoanele,
spunându-le prietenilor mei să plece,
tot ce voiam cu adevărat...
ce speram...
era ca unul, doar unul,
să mă ignore şi să rămână.
Şi asta voi face pentru tine,
chiar dacă-ţi place sau nu.
- Dylan? - Da, Charlie?
Poţi rula programul de recunoaştere facială
- pentru acest bărbat? - Sigur. Cât de veche e poza?
25 de ani.
Va trebui să compensez pentru îmbătrânire.
- Va dura puţin. - Fă ce poţi.
Charlie...
de ce lucrezi cu mine în zonele publice?
Dacă-mi dai acces la biroul tău,
am putea face asta acolo.
Îmi place de tine, Dylan, dar nu te las în biroul meu.
De ce nu?
- Am nevoie de intimitate. - Bine.
Recunoaşterea facială a dat 310.000 de potriviri.
Diferenţa de ani o face dificilă.
Vezi mâna din dreapta jos?
Cea aproape afară din cadru?
Măreşte de trei ori.
Bine.
Acum inelul de pe degetul mijlociu,
doar acela.
E un inel de la şcoală.
Poţi citi inscripţia de pe el?
Scrie "Liceul Sun Central 1986".
Am avut un caz acum 15 ani,
corp descompus, fără cap,
dar a existat un inel şi a fost suficient.
Ştii ce urmăresc, Dylan?
Ce, Charlie?
Marşul către victorie.
Poţi lăsa arma jos. Nu mai e nimeni aici.
Coboară.
M-ai găsit.
Felicitări.
Fă-te comodă. Ia loc.
Ştiu că ai întrebări, deci...
dă-i drumul.
Eşti...
tatăl meu?
Adică, ştiu...
că nu sunt nebună. Nu eşti tatăl meu.
Eşti ceva digital.
Dar în lumea reală...
eşti tatăl meu?
Ce crezi?
Da.
Arăţi atât de...
Adică, ai nasul meu.
De când am văzut poza aia, am simţit...
Simt să ştiam că...
eşti tatăl meu.
Atunci sunt, puştoaico.
Ai dreptate.
Ai avut dreptate tot timpul.
Spui asta pentru că e adevărat sau fiindcă asta vreau să aud?
E vreo diferenţă?
Da.
Trebuie să ştiu nişte lucruri.
Eşti în viaţă?
Unde locuieşti? Te gândeşti la mine?
Ai o familie?
Te vei supăra dacă încerc să iau legătura cu tine?
Îţi place muzica reggae
sau porumbul sau glumele?
Îmi poţi spune ceva?
Vezi tu...
Am o inimă afectată şi...
sunt atât de nervoasă şi tristă
şi îndepărtez oamenii.
Mă port oribil cu ei, n-am încredere în ei
şi nu mă gândesc niciodată că-mi spun adevărul
şi nu mai vreau să fiu aşa.
Nu mai vreau.
Vreau să mă simt legată de ceva real,
ceva ce pot simţi şi pe care să mă bazez.
Mă poţi ajuta cu asta, te rog?
Rachel...
nu poate face asta pentru tine.
Ştiu.
Ştiu asta acum.
Vei fi bine.
Nu cred. Nu mă simt foarte bine.
E timpul să mergem.
Voi fi cu tine de partea cealaltă.
Bine.
Exitus.
Bine ai revenit.
Bună treabă.
Ce face Rachel?
E fragilă, dar bine, cred.
A fost la un cardiolog care spune
că-i poate trata boala cu medicamente.
O trimite acasă azi.
Vreau să cunoşti pe cineva.
Bună.
El e Elliott Harrison.
E mâna lui în poză.
Charlie, ce ai făcut?
Deci erai acolo, Dle. Harrison?
Da, cu prietenul meu Alan. El e Alan.
A fost invitat să vadă bebeluşul,
dar era neliniştit, deci am mers cu el.
Neliniştit pentru că era tatăl şi nu voia să rămână?
Ei bine...
trebuie să înţelegi că
Alan şi Miriam au avut o înţelegere.
Miriam era singură şi voia un copil,
iar Alan era un prieten şi a fost de acord să fie tatăl.
După asta, merg pe drumuri separate.
Miriam a fost foarte fermă. Copilul era al ei.
Nu-l voia în apropiere.
N-au păstrat legătura.
Alan n-a mai văzut-o după asta.
Mă simt teribil acum că ştiu ce s-a întâmplat.
Teribil legat de ce?
Dle. Harrison,
ea e Rachel Kauffmann.
Elliott ţi-a cunoscut mama.
Îmi spun că-ţi cauţi tatăl.
Tocmai am vorbit cu el. Ăsta e numărul lui.
Rachel Kauffmann se întoarce acasă.
Am auzit.
Şi voiam să-ţi mulţumesc că ai intrat în laptopul ei.
A ajutat.
Bun.
Şi mai voiam să-ţi spun...
că ai dreptate să fii mândră de program, Alexis.
Rachel mi-a spus că credea că era miraculos şi...
acum încep să văd de ce.
De asta îmi oferă bursele pentru genii.
Alexis, e 6:30.
- Eşti gata pentru table? - Sigur.
Negru sau roşu?
Negru.
Era fratele ei.
Erau gemeni.
Gemeni?
Avea 10 sau 11 ani când el a murit.
Nu mi-a spus ce s-a întâmplat cu el.
Nu cred că a spus nimănui.
Bună.
- Mulţumesc. - Da.
Ascultă...
nu vreau să crezi că-mi datorezi ceva.
Înţeleg târgul făcut cu mama mea.
Dacă am putea să vorbim din când în când, ar fi grozav,
dar înţeleg dacă nu vrei.
Te superi dacă aştepţi aici o clipă?
- Da, sigur. - Bine.
Ultima dată când am văzut-o pe mama ta, mi-a dat asta
şi am păstrat-o, probabil pentru că am plăcut-o pe mama ta,
dar mai ales pentru că...
speram ca ziua asta să vină
şi să ţi-o arăt
şi să-ţi spun că nu te-am uitat niciodată.
Familia...
familia mea e plecată,
pentru că voiau să ne lase singuri.
Dar se vor întoarce imediat.
Rămâi?
Aş vrea să-i cunoşti.
- Da. - Da?
Sigur.
Aş putea face asta.
Bună.
alpo & corvin.predoiu (Subtitrări-noi.ro Team)