Ось так. І ну його на саму гору.
Потроху, потроху.
Підняли.
Ану, наляж краще спиною, га?
На, синку.
- О, панове, прошу. - Праворуч.
І ви. Ходіть, жвавіше. Ану.
Гра престолів сезон 6, серія 7 Зламана людина (5 червня 2016)
Скільки живу, ще не бачив, щоб хтось так управлявся з сокирою.
Скільки чоловік тебе подужали?
Один.
Він певно був звір якийсь.
Він був жінка.
Здається, деякі тебе побоюються.
Я звик до цього.
Коли я знайшов тебе, думав ти був мертвий не один день.
Від тебе тхнуло і мушва літала довкола.
І кістка стирчала ось звідси.
Я вже збирався лаштувати тобі належний похорон, аж раптом ти кахикнув.
О, я мало не обісрався.
Гадав, сконаєш доки я затягну тебе на воза, але ти вижив.
Тоді, гадав ще з-десяток разів, що помреш за наступні кілька днів,
але ти вижив. Що змушувало тебе триматися?
Ненависть.
Ні, є причина, чому ти досі тут.
Еге ж, є причина. Я бісів здоровай, якого важко добити.
Ні, є щось.
Боги ще не скінчили з тобою.
Уже чув таке раніше.
Тільки чоловік казав про іншого бога.
Ну, може він не помилявся.
Мені не відомо багато про богів.
Тоді ти помилився з роботою.
О, є вдосталь сучих святенників, які думають, що знають слово від бога чи богів.
Я так не думаю. Навіть не знаю їхніх справжніх імен.
Може, то Сімка. Чи, може, Старі боги.
Може, то Володар Світла.
А, може, це все одна та сама дідькова річ.
Я не відаю.
Що, думаю, важливо: є дещо більше від нас усіх.
Хай що то є, воно має заміри щодо Сандора Клеґейна.
Не знав ти мене раніше.
Не знаєш, які речі я робив.
Я чув перекази.
Якщо боги існують...
чому не покарали мене?
Вони покарали.
Ваша Милосте.
Що читаєте сьогодні?
Книгу Матері, Ваша Святосте.
Розділ третій, вірш 12.
А, „Як та вода, що огортає камінь, вирівнює--"
„...вирівнює щербини, так само кохання жінки гамує згрублу природу чоловіка.“
Дружина, як мазь, зцілює рани чоловіка,,
і мати піснею заколисує сина.“
Ви швидко вчитеся.
Є такі, що знають кожен вірш святого письма,
але не мають ані краплини милості Матері в своїй крові,
і неуки, які взагалі не вміють читати, але розуміють мудрість Отця.
Роками я вдавала, що люблю вбогих і стражденних.
Мені було їх жаль, але я ніколи їх не любила.
Вони були мені відразливі.
Їх важко любити.
Бідні викликають у нас відразу, бо вони – це ми самі без своїх ілюзій.
У них видно, який би ми мали вигляд без свого гарного вбрання.
Як пахли би без парфумів.
Можна спитати про особисте?
Звичайно.
Король згадував, що від вашої злуки,
ви не приєднувалися до нього в шлюбному ложі.
Так.
Ви маєте обов'язок, Ваша Милосте.
Перед своїм чоловіком, королем, своєю країною, перед самими богами.
Просто...
мої колишні бажання більш не керують мною.
Єдність не вимагає бажання з боку жінки, тільки терпіння.
Король повинен мати спадкоємця, щоб продовжити наше праве діло.
Пробачте.
Часом правдиву тропу важко вхопити.
Вхопити важко,
ще важче нею йти.
Та ви вже зробили великий поступ.
Лише молюся, що ваша бабуся піде за вашим прикладом.
Моя бабуся?
Так.
Королева Колючок – дивовижна жінка,
сильна жінка,
і непокаяна грішниця.
Ви маєте навчити її нового шляху, як вона вчила вас старого.
Чи я боюся за безпеку
її тіла та душі.
Воно ворушиться чи говорить?
Я хочу поговорити з тобою наодинці.
Септа Унелла – моя правдива подруга та порадниця.
О, це безумство!
Ти зараз не в святилищі, дорогенька.
Мені варто лише свиснути і мої люди зайдуть соди та відгамселять...
- Бабусю. - ...доки я не накажу спинитися.
Якщо накажу.
- Дали б тобі доброго прочухана. - Бабусю, прошу.
Що вони з тобою зробили?
Ви виступили проти Найвищого Горобця,
- проти Віри. - Ми виступили за тебе.
Боги могли покарати тебе й батька, але ні.
- Вони дарували прощення. - Як же твій брат?
Чи подарували вони йому прощення?
Єдина надія для Лораса це сповідати свої злочини та покаятися.
У такому разі, Віра дозволить йому повернутися до Високого саду.
Він муситиме зректися свого імені й титулу...
- Чи ти розум втратила? - ...і жити далі як покаянний.
Він спадкоємець Високого саду, майбутнє роду Тайреллів.
Він зможе почати знову.
Як безглуздий фанатик.
Як вільна людина.
Ти сьогодні ж їдеш до Високого саду.
Нема закону, що б змушував тебе тут лишатися.
Я – королева.
Мій обов'язок служити моєму чоловікові, королю.
Але ти маєш поїхати, бабусю.
Твоє місце вдома.
Я тебе ніколи не залишу. Ніколи.
Ти повинна.
Їдь додому.
Знайди відраду в молитві та добрих справах.
Мати наглядає за нами всіма.
Скоро побачимося, люба.
Сім благословень тобі, бабусю.
Помолімося?
Ми казали, що битимемося з тобою, Королю-Крук, і казали щиро,
але ми не домовлялися на таке.
Це не білі блукачі.
Це не армія мерців.
Це не наша війна.
Якби не він, нікого з нас би тут не було.
Усі б стали м'ясом у рядах Нічного Короля.
Чи купкою обвуглених кісток, як Манс.
Пам'ятаєш табір Манса?
Він простягався ген за обрій.
А глянь на нас тепер.
Що лишилося від нас.
Якщо ми програємо, то нас не стане.
Десятки племен, сотні поколінь.
Наче ніколи нас і не було.
Будемо останні з вільного люду.
Так станеться, якщо ми програємо.
Болтони, Карстарки й Амбери знають, що ви тут.
Знають, що більше половини з вас – жінки та діти.
Коли вони покінчать зі мною, прийдуть по вас.
Ваша правда.
Це не ваша війна.
Ви не мали б іти зі мною на Вінтерфелл.
Я не мав би просити вас.
Це не те, про що ми домовлялися.
Ви потрібні мені, щоб здолати їх, а нам треба їх здолати, щоб ви вижили.
Круки вбили його, бо він заступився за вільний люд, як ніхто з південців.
Він загинув за нас.
Якщо ми не ладні зробити те саме за нього, ми – боягузи.
І якщо ми такі,
то заслуговуємо бути останніми з вільного люду.
Сноу.
Ти певний, що вони прийдуть?
Ми не такі хитромудрі, як ви з півдня.
Коли ми кажемо, що зробимо щось – ми робимо.
Я чула, ви залишаєте Королівський Причал.
Це тебе обходить найменшим чином.
Ваш онук досі ув'язнений.
Залишите його гнити у камері?
Лорас гниє в камері через тебе.
Найвищий Горобець керує містом через тебе.
Двом нашим давнім родам загрожує знищення через тебе
і твою дурість.
Ваша правда.
Я зробила страшну помилку.
І ношу її на собі кожного дня.
Добре.
Запросила армію фанатиків нам на поріг.
Тепер нам треба об'єднатися й дати відсіч.
Ми потребуємо одна одної.
Гадаю собі, чи найгірша ти людина, яку я знала.
У моєму віці, вже важко згадати все.
Але справді підлі лишаються в пам'яті на довгі роки.
Пам'ятаєш, як ти посміхалася мені, коли моїх онуків тягли в темницю?
Я пам'ятаю. Я ніколи не пробачу цього.
Ви кохаєте свою онуку.
А я свого сина.
Це єдина відома мені правда.
Ми мусимо захистити їх.
Я їду з цього злощасного міста негайно, доки той босий фанатик не запхав у камеру
Якщо ти бодай наполовину така тямуща, як гадаєш, то теж знайдеш вихід звідси.
Ніколи.
Я ніколи не покину свого сина.
Що ж ти робитимеш?
Ти не маєш підтримки. Вже ні.
Твого брата немає поруч. Найвищий Горобець подбав про це.
Решта родини тебе відцуралася.
Народ зневажає тебе.
Тебе оточили тисячі ворогів.
Ти збираєшся вбити їх усі самотужки?
Ти програла, Серсі.
Єдина втіха, яку я бачу в цьому нещасті.
Тримайте темп.
Продовжуйте.
Не спинятися!
Ну, це жалюгідна спроба облоги.
Хтось має навчити ті сумні пизди копати рівчаки.
Хтось має.
О, ні. Не я.
Я лише язикатий найманець.
Ти помазаний лицар. Різниця є.
Еге, лицарям не платять.
Ти маєш кращу чуйку за всіх у Ланністерській армії.
Це як сказати, що маю більший член за всіх в армії Бездоганних.
Скоро я буду командувати всім військом Ланністерів.
Будеш моєю втраченою правицею.
Ти обіцяв мені титул, маєток і шляхетну красуню за жінку.
Отримаєш усі три. Ланністер завжди--
Не кажи цього. Тільки в біса не кажи.
Виходь і бийся, Чорнорибо.
У нас лорд Едмур.
Віддай замок або ми його повісимо.
Це твоє останнє попередження.
Здавай замок.
Думаєш, не зроблю цього, стариганю?
Я розкроїв горло твоїй племінниці від вуха до вуха.
І де ти був? Тікав і ховався як боягуз довбаний.
Здавай замок чи я переріжу йому горло.
Ану вже. Перерізай.
Лотар, правильно?
Сер Джеймі.
Ми не знали, що ви прийдете.
Бо не встановили належної охорони.
Щойно пропустили до себе вісім тисяч людей і не помітили.
Добре, що ми приятелі, бо вже б їздили вас із дупи.
Вимити й нагодувати лорда Едмура.
Гей, гей.
Волдере.
Едмур – заручник дому Фреїв.
Лише бовдур робить погрози, яких не зможе здійснити.
Скажімо, я скажу, що вдарю тебе, якщо не стулиш рота, а ти продовжиш говорити.
- Що, думаєш, я зроблю? - Яке мені собаче--
Я тут за наказом короля, щоб повернути замок.
Вимити й нагодувати його.
Якщо не хочете зайняти його місце.
Перепрошуємо, сер Джеймі.
Робіть, як він каже.
Облога тепер під моїм розпорядженням.
Наступного разу, коли Чорнориба визирне з-за валів, він побачить військо, а не це
Хай ваші хлопці беруться копати траншеї по обводу.
Охорона що сто ярдів.
Треба подвоїти темп на будівництві облогових веж і требушетів.
То наші веж--
Як я казав, облога під моїм проводом.
Якщо вам не до вподоби, їдьте додому.
Передай слово Чорнорибі. Будемо вести перемовини.
Перемовини чи битву?
Він старий чоловік.
А в тебе одна рука.
Ставлю на старого хлопця.
Леді Мормонт.
Вітаю на Ведмежому острові.
Я пам'ятаю, коли ви народилися, міледі.
Вас нарекли на честь моєї тітки Ліанни.
Переказують, вона була неймовірної вроди. І ви також виростете вродливиця.
Сумніваюся. Моя мати не була неймовірної вроди
чи якоїсь вроди взагалі.
Але була неймовірною воякою.
Вона віддала своє життя за вашого брата, Робба.
Я служив вашому дядькові в Чорному замку, леді Ліанно.
Він також був славний воїн і людина честі.
Я був його розпорядником. Насправді--
Гадаю, достатньо чемностей. Чому ви тут?
Станніс Баратеон ставав табором у Чорному замку
перед тим, як рушив на Вінтерфелл і загинув.
Він показав мені вашу відповідь на його прохання про підкріплення.
- Там було-- - Я пам'ятаю, що там було.
„Ведмежий острів не знає іншого короля, крім Короля Півночі, ім'я якого – Старк.
Робба більш немає,
але рід Старків є.
І потребує вашої підтримки більш, ніж будь-коли.
Ми з моєю сестрою прийшли попросити дім Мормонтів про підтримку.
Як я розумію, ви – Сноу,
а леді Санса – Болтон.
Чи вона Ланністер?
Я чула суперечливі звістки.
Я робила, що мусила робити, щоби вижити, міледі.
Але я – Старк. І завжди буду Старк.
Якщо так кажете. В усякому разі,
ви хочете не лише моєї підтримки. Ви хочете моїх бійців.
Рамзі Болтон не може лишатися у Вінтерфеллі, міледі.
Наш обов'язок спинити його.
Особливо, враховуючи, що він тримає в'язнем нашого брата Рикона Старка.
Вам варто зрозуміти, міледі, що--
Я розумію, що відповідальна за Ведмежий острів і його жителів.
Чому я маю жертвувати ще одним життям Мормонта за чиюсь війну?
Якщо не заперечуєте, міледі,
я розумію вас.
Ми не знайомі, сер...?
Давос, міледі, дому Сіворт.
Нема потреби питати в мейстрів про мій дім.
Він доволі новий.
Що ж, сер Давос дому Сіворт.
Як це так ви мене розумієте?
Ви ніколи не думали опинитися в такій позиції.
Відповідати за стільки життів у такому юному віці..
Я теж ніколи не думав опинитися в своїй позиції.
Я був син краболова, пізніше контрабандист.
І тепер я звертаюся до леді великого роду в час війни.
Але я тут, тому ще це не чиясь чужа війна.
Це наша війна.
Продовжуйте, сер Давос.
Ваш дядько, Лорд-Командувач Мормонт, зробив цього чоловіка своїм розпорядником.
Він обрав Джона бути своїм наступником, бо знав, що той має відвагу чинити правил
навіть коли це означає віддати своє життя.
Адже Джеор Мормонт і Джон Сноу обидва знали, що справжня війна – не усобиці між д
А між живими і мерцями.
Не сумнівайтеся, міледі, мертві надходять.
Це правда?
Ваш дядько бився з ними на П'ястуку Перших людей.
Я бився в Суворому домі.
Ми обоє програли.
Допоки Вінтерфелл у Болтонів, Північ розділена.
Розділена Північ не має шансу проти Нічного Короля.
Ви хочете вберегти своїх людей, міледі. Я розумію.
Та від цього не подітися.
Нам треба битися і треба битися вкупі.
Рід Мормонтів був відданий Старкам тисячу років.
Ми лишаємося віддані й сьогодні.
Дякую, міледі.
На скількох воїнів ми можемо розраховувати?
62.
- 62? - Ми не численний рід,
але гордий.
Кожен воїн з Ведмежих островів має силу десятьох вояк із материка.
Якщо вони мають половину запеклості їхньої леді,
то Болтони приречені.
Королевбивця.
Чорнориба.
Ти певно тут, щоб виконати обітницю, яку дав моїй небозі.
Я не бачу Санси й Ар'ї.
- У мене їх немає. - Шкода.
Вирішив повернутися в полон?
Чого ти тут?
Ти знаєш, чого я тут.
Цей замок належить Фреям.
Ви посягнули на чуже майно.
Іменем короля Томмена, наказую здатися, інакше--
Інакше вб'єте Едмура?
Так чи так, мого небожа чекає смерть.
Повісьте його й по всьому.
На Едмурі не буде кінець.
Ти змусиш мене штурмувати замок.
Сотні загинуть.
Сотні моїх. Тисячі твоїх.
Це якщо пройдете мури.
Ми форсуємо їх і вб'ємо усіх вас до останнього.
Але якщо здасися, я помилую твоїх людей.
Присягаюся честю.
Твоєю честю?
Торгуватися зі словоламцями – це як будувати на сипкому піску.
Війна скінчилася, сер.
Нащо класти живих людей за програну справу?
Допоки я стою, війна не скінчилася.
Це мій дім.
Я народився в стінах цього замку та готовий померти в них.
Тож можете нападати чи спробувати заморити нас голодом.
Маємо досить запасів на два роки.
А ти маєш два роки, Королевбивце?
Бачу тебе не обходять життя своїх людей.
Про що ж ти хотів домовитися, коли вийшов?
Облоги нудні.
І я хотів особисто побачити, що ти за людина.
Ну, тепер побачив.
Еге ж, побачив.
Я розчарований.
Відповідь – ні.
- Лорде Ґловер, якби ви лише вислухали нас. - Я почув достатньо.
Ми тільки-но відвоювали цей замок в залізнорідних.
Болтони допомогли нам.
Тепер хочете, щоб я бився проти них?
З мене можуть здерти шкуру тільки за цю розмову.
Болтони – зрадники. Руз Болтон--
А інші північні доми зголосилися битися на вашому боці?
Дім Мормонт.
І?
Ми відправили крука до Мандерлів--
Мені байдуже до круків.
Ви просите мене долучитися до вашого війська.
Хто в ньому б'ється?
Основу сил становлять здичілі.
Тобто чутки правдиві.
Я не смів їм повірити.
Я прийняв вас з поваги до вашого батька.
Тепер прошу вас піти.
Ґловери не покинуть дім своїх пращурів, аби битися пліч-о-пліч зі здичілими.
- Лорде Ґловер. - Більше немає про що говорити.
Я хочу нагадати, що рід Ґловерів присягав Старкам.
Заприсяжений відповідати, коли вас кличуть.
Так, моя родина служила родові Старків століттями.
Ми ридали, коли почули про смерть вашого батька.
Коли мій брат був лордом цього замку, він пішов на заклик Робба, привітав Короля ?
Де був король Робб, коли залізнорідні напали на замок?
Коли кинули мою дружину та дітей у тюрму, знущалися й убивали наших підданців?
Розважався із заморською курвою.
Накликавши згубу на себе та тих, хто пішли за ним.
Колись я служив дому Старк,
але дім Старк мертвий.
Навіщо ми прийшли сюди?
Деяким з нас це досі подобається.
Випий хоча б.
Я не хочу.
Не йди далеко, люба.
Я знайду тебе за хвильку.
Ніщо на Залізних островах не має таких сідниць.
Тебе вже не цікавить?
Пробач. Більше так не жартуватиму.
Я тебе ніколи не скривджу, братику.
Хіба ти не знаєш?
Думаєш, дядько Юрон полює на нас?
Так, звісно. Живі, ми загроза для нього.
Він знайде нас.
Світ великий, а наші кораблі швидкі.
Пий.
Я не хочу.
Мені чхати, що ти хочеш. Пий.
Випий все.
Ти залізнорідний, Теоне. Я знаю, що тобі випало кілька поганих років.
Кілька поганих років?
Але мені набридло бачити, як ти щулишся мов битий пес.
Та випий клятий ель.
Тепер слухай.
Ти потрібен мені.
Справжній Теон Ґрейджой, а не цей збляклий самозванець.
Будеш ним задля мене?
Пий.
Ти втік. Чуєш?
Ти вибрався і ніколи туди не повернешся.
Ми знайдемо справедливість для тебе.
Була б мені справедливість, то мій обгорілий труп висів би на брамі Вінтерфеллу.
Тоді до біса справедливість. Буде помста. Пий.
Слухай мене.
Коли ти такий зламаний, що немає вороття – бери ніж і переріж зап'ясток.
Закінчи з цим.
Та якщо ти лишаєшся, Теоне, ти мені потрібний.
Ми попливемо до Меерина.
Домовимося з цією Зміїною королицею.
І повернемо Залізні острови.
Ти зі мною?
Ти дійсно зі мною?
Це моя остання ніч на березі перед довгою дорогою, тож
піду видовблю з цієї всі цицьки.
Станніс ставав тут табором на шляху до Вінтерфеллу.
І це добре?
Він був найдосвідченіший командувач у Вестеросі.
Він не дарма обрав це місце.
Ці гори – природна фортифікація.
Нижче є струмок для коней.
Ми не будемо тут лишатися довго.
Чергова буря може вдарити будь-якого дня.
Еге, сніг розгромив Станніса не менш за Болтонів.
Треба наступати на Вінтерфелл зараз, поки ще можемо.
Дві тисячі здичілих,
200 Горнвудів, 143 Мейзинів--
62 Мормонти.
Не те, на що ми сподівалися.
Але ми однаково маємо шанс, якщо будемо обачні та розсудливі.
А, щоб йому.
Це тепер він твій найдовіреніший радник,
бо забезпечив 62 людей від дівчинки десяти років?
Завдяки серові Давосу я взагалі стою й розмовляю з тобою.
Він довгі роки служив Станнісові.
Станніс, який програв під Чорними водами,
який убив рідного брата і який не носить голови?
Цього не досить. Нам треба більше людей.
Немає часу.
Якби ми спустилися до Замку Кервин, я впевнена, що лорд--
Будемо битися з тими, що маємо.
Друзі, це не варте суперечки!
Усе, припиніть.
Зараз не час битися--
- Ти хто в біса такий? - Ану зажди.
Так, хто це в біса такий?
Колись я був воякою.
Усі начальники вважали мене хоробрим.
Я не був. Тобто, я ніколи не уникав бійки.
Тільки тому, що боявся, як товариші побачать мій переляк.
Ось і все чим я був, боягузом.
Ми виконували накази, хай які вони були.
Спалити село.
Гаразд, я ваш палій.
Украсти збіжжя в селян. Добре, я ваш злодій.
Убити тих молодих парубків, щоб не підняли зброї на нас.
Я ваш убивця.
Пригадую, якось жінка кричала на нас, звала звірми, коли ми тягли з її хати її син?
Та ми не були звірі.
Тварини слухаються своєї природи,
а ми свою зрадили.
Я перерізав хлопцеві горло, чуючи крики його матері, яку стримували мої товариші
Тієї ночі...
Мені було так соромно.
Сором був такий тяжкий, що я не міг ані їсти, ані спати.
Тільки вдивлятися в темне небо та слухати, як викрикує та мати ім'я свого сина.
Я буду чути ті крики до кінця свого життя.
Я знаю, що не можу повернути того хлопця.
Лише можу принести трохи добра в світ за той час, що мені лишився.
Це всі ми можемо, правда ж?
Ніколи не запізно припинити грабувати,
убивати.
І почати допомагати.
Ніколи не пізно повернутися.
Йдеться не про те, щоб чекати від богів відповіді на свої молитви.
Взагалі не про болів це. А про вас.
Усвідомити, що треба самим відповідати на свої молитви.
Хай вас бережуть Семеро, друзі.
Можу вам допомогти?
Що ви тут робите?
Ну, говоримо про життя.
Ви?
Оберігаємо людей.
Що ж, дякуємо за ваше оберігання.
Від кого нас оберігаєте?
Маєте коней?
Не маємо.
Ні золота. Ні срібла.
А їжа? Оберігати людей – справа голодна.
Певен так і є.
Можете залишитися з нами на вечерю,
але й тут є ті, кого треба нагодувати.
Бережіть себе.
Ніч темна й повна жахіть.
„Хай вас береже Семеро, друзі.“
Я ж дідьків септон. Що я мав казати?
Вони в твою Сімку не вірять.
Вони з Братерства. Визнавці Червоного Бога.
Так, усіх просимо ласкаво.
В будь-якому, в нас нічого для них нема.
Маєте. Їжу й навіть крицю, навіть якщо кажете, що ні.
І маєте жінок.
То що ти хочеш зробити? Битися?
Вбити їх?
Ти будеш сам проти них усіх. Наші люди не вміють битися.
Ти вмієш.
З мене досить бійок.
Навіть, щоб оборонитися?
Насильство це хвороба.
Хвороби не лікують, заражаючи інших.
Умерши теж не вилікуєш.
Досить тобі роботи на один день.
Підходь до нас на вечерю.
Буде морозна ніч.
Знадобляться дрова.
Прибережу тобі миску смаженини.
Може навіть сховався десь ель.
Він не брехун.
Каже, Залізний флот у Затоці рабовласників.
Схоже, це правда.
Я на милю не підійду до тих біснуватих вилупків.
Ти з Вестероса.
Яке тобі діло?
Хочу зарезервувати переїзд додому.
Ти? Тобі не стане заплатити.
Де це ти вкрала?
Яке тобі діло?
Відчалюємо за два дні.
Буде тобі гамак коло стерна.
Я хочу каюту.
І рушаємо на світанку.
Побачимося вранці.
Дівчатко.