Din sezonul trecut...
Crezi că trecutul te poate ajunge?
Nu ne părăseşte niciodată.
Face parte din noi.
Când Lucifer a căzut, n-a căzut singur.
Un frate pe Pământ şi un altul în iad.
Amândoi într-o sarcină eternă pentru Mama Răului.
Vei înţelege că accept cu greu
faptul că sunt un obiect al unei călătorii satanice eterne.
Trebuie să înveţi să te protejezi.
Te vor vâna până la sfârşitul zilelor.
Are un protector.
Lupul Domnului.
Şi e puternic.
Dl Chandler? Inspectorul Bartholomew Rusk.
Am avut nişte probleme aici în Londra. Crime.
Ştiu că eşti implicat.
- Ai dovezi? - Le voi găsi. Mereu o fac.
Lily, trebuie să te întorci acasă. Te iubesc.
Sunt acasă, dragule.
Când va veni ziua noastră... vei cunoaşte teroarea.
Pe ea o caută Stăpânul cel mai mult.
Pune capăt torturii, Vanessa. Fii cine eşti menită să fii.
Ştiu ce sunt.
Lupul Domnului.
Stând lângă înaripatul Lucifer
în timp ce recucereşte tronul din rai.
Locul meu e departe de omenire.
Când ai stat destul de mult timp în sânge...
ce-a mai rămas?
Domnul Malcolm merge în Africa.
Această casă monstruoasă va fi curând goală.
Putem încuia uşile şi vom pleca pe vecie de aici.
Vino cu mine.
Nu pot scăpa de ceea ce sunt.
- Mărturiseşti? - Da.
Este un ordin de extrădare.
Mergi acasă, Ethan.
Dragă Vanessa...
multe lucruri bune ce le-ai făcut le port mereu un suflet.
Dar sunt făcut pentru întuneric.
Drumul tău poate că-i dificil.
Dar al meu este blestemat.
Aşa că vom umbla singuri.
Penny Dreadful - S03E01 "Ziua în care Tennyson a murit"
= Thanks to Caio = = www.addic7ed.com =
Traducerea şi adaptarea Richard Nasta Facebook.com/RichardNastaRO
Dragă dră Ives. Ştiu că sunteţi înăuntru.
Nu voi pleca.
Sunt singurul persistent, draga mea.
Voi sta toată ziua aici şi voi bate la uşă până când îmi cad mâinile, dacă-i nevoie.
Îmi place cum ai decorat.
Poţi să auzi clopotele.
Bat prin tot oraşul.
Un tribut pentru eroul nostru căzut.
Cred că n-ai auzit despre cele întâmplate.
Tennyson a murit.
Cel ce-a cinat cu Coleridge şi-a umblat cu Wordsworth,
marele nostru poet s-a stins din viaţă...
"Vă spun sincer, oricând s-ar fi întâmplat; O simt, când îi duc dorul cel mai mult;
E mai bine să fi iubit şi să fi pierdut,
Decât să nu fi iubit deloc."
Mi-ai ignorat scrisorile şi vederile.
Ar trebui să mă simt jignit dar înţeleg...
natura ta unică.
Draga mea dră Ives.
Mă doare sufletul să te văd în aceste circumstanţe,
printre păianjeni şi muşte.
N-ar trebui să încercăm măcar să te aducem în comunitatea mamiferă?
A fost o perioadă în viaţa mea...
când am căzut într-o stare de plictiseală incomparabilă.
Am fost despărţit de omul care-am fost sau cine voiam să fiu.
Dar natura mea unică...
m-a lăsat să mă simt urât şi dezgustător.
Şi apoi mi s-a făcut cunoştinţă cu femeia ce mi-a salvat viaţa.
Un doctor ce se ocupă de bolile mintale.
Am fost sceptic la început, dar uită-mă aici în faţa ta...
în deplinătatea facultăţilor mintale,
totul datorită îngrijirii ei.
Te rog s-o vizitezi.
Viaţa, cu toată durerea ei, e a noastră, dră Ives.
Nu aparţine altcuiva.
Am să-ţi fac o programare, dacă-mi permiţi
şi nu mai discutăm despre asta.
Poate ai vrea totuşi să...
îţi aranjezi puţin părul.
- N-am mai văzut niciodată un aşa pustiu. - Uită-te mai aproape.
Recunoaşte modelul naturii.
Găuri de şarpe. Bârloguri de lupi.
Şi oasele animalelor.
Întreaga ţară e construită pe schelete.
Mi-ar prinde totuşi o ceaşcă de ceai.
- Există un bar aici, mareşale? - În spate.
Dacă ne scuzi, dle Talbot?
- Aveţi ceai? - Am.
Două, te rog.
- Sunteţi cu prizonierul din spate? - Da.
Sunteţi britanici.
Îl extrădam să înfrunte procesul.
Nu pare atât de periculos după mine. Ce-a făcut?
A măcelărit mulţi oameni şi a mâncat majoritatea din ei.
Nu poţi merge acolo!
Te rog, nu.
Te rog, dle.
Ai răni o femeie fără apărare?
Bun venit acasă, Ethan.
Zanzibar, Africa de est germană 6 octombrie, 1892.
Draga mea Vanessa.
S-a terminat.
Am îngropat prietenul nostru Sembene în munţii de unde a venit.
A fost o ceremonie privată fără ornamentaţii.
Majoritatea au fost nativi locali ce au fugit
sau au fost capturaţi de germani şi belgieni,
pentru cauciuc şi schimb de fildeş.
Într-un cuvânt, sclavi.
Ce dragoste am văzut în Africa, mi-a ajuns.
Pământul e pătat acum, dincolo de-a fi reparat,
şi eu vreau doar să renunţ şi să plec din acest loc murdar.
Dar ce fac apoi?
Nu există minuni neexplorate?
Nu există lumi noi de cucerit?
Când voi avea itinerariul în minte, voi porni la drum.
Sper că eşti bine şi sănătoasă,
şi că eşti în pace cu creaturile ce le putem invoca.
Cu drag, Malcolm Murray.
- Dle, bani pentru copil. - Bani. Da.
- Poftim. - Mai mult!
Eşti un britanic bogat.
Vino cu mine. Te voi lăsa să mi-o tragi. Unde doreşti tu, John Bull.
Nu. Scuze.
Poate că-i las pe ei să ţi-o tragă, John Bull!
Vechile obiceiuri mor greu, nu-i aşa, domnule Malcolm?
E un lucru nefiresc, să mănânci carne umană.
- Mai bine să flămânzesc. - Eu nu mă voi înfometa.
Am mâncat pielea... chiar şi lemnul
şi fiecare şobolan şi goangă.
Nu mai există nimic aici.
- Aşa că spun să mâncăm. - Mai bine să murim.
Atragem mai mulţi.
Ne zbatem să mai trăim câteva zile şi apoi ce?
Dacă e să murim, să murim ca nişte bărbaţi, nu ca nişte animale.
Te amuză?
Nu-i făcut pentru asta.
Grăbeşte-i finalul...
şi lasă-ne să mâncăm.
Vrei să sufere?
Lasă-ne să-l cruţăm, nenorocit crud ce eşti.
Lasă-ne să mâncăm!
Cât timp mai are?
Câteva zile. Mai puţin.
Nu-l vor lăsa să trăiască atât. Mai bine moare repede.
Va urez mult succes.
- Unde mergi? - Acasă.
Nu beau spirtoase.
Cum doreşti.
American indian?
Apaş Chiricahua prin naştere şi drept.
Eşti familiar cu vestul?
- Doar prin ziare. - Nu-i ceea ce-a fost.
Dar ce e, domnule Malcolm?
De unde mă cunoşti?
Te-am urmărit.
În Africa?
Ţi-am simţit lipsa în Londra, aşa că am venit aici.
Am aşteptat întoarcerea ta din iniţiativă.
De unde ai ştiut că mă voi întoarce?
Pentru că nu poţi muri până nu ţi-ai îndeplinit scopul.
Şi care-i ăla?
Să lupţi împotriva marilor demoni ai pământului şi-al cerului
până la sfârşitul zilelor tale.
Am terminat cu asta.
Mai bine spui c-ai terminat cu respiratul.
Trebuie să vii cu mine.
- Unde? - În America.
Ethan Chandler are nevoie de ajutorul tău.
Şi te aştepţi să merg cu tine în America?
Îţi cer să vii.
Numele meu e Kaetenay.
Vino cu mine şi-ţi voi spune povestea.
- Unde? - Pe teritoriul noului Mexic.
Casa mea... şi casa lui.
El care-i aproape fiul meu.
Ştii că ai un destin măreţ.
Lasă-l pe ăsta să fie acel destin.
Fiul nostru are nevoie de noi.
Unde-i inima ta, Malcolm Murray?
Fii cine eşti.
Dle Talbot.
- Cine eşti? - Suntem eliberatorii tăi.
Te-am scăpat de acei federali care te-ar fi spânzurat, aşa umblă vorba.
Lucrezi pentru tatăl meu.
A omorât toţi acei oameni din tren doar să ajungă la mine.
Omul vrea să te vadă din nou.
Poate că-i şi timpul s-o facă.
Înveseleşte-te, Ethan. Te ducem acasă.
Baftă.
Uită-te la nenorocitul ăsta negru!
Nu-i de pe aici, nu? Du-te acasă, cioroiule!
Nu avem nevoie de cioroi aici.
Înapoi în nenorocita de Calcutta de unde ai venit.
Victor!
Dr. Frankestein.
Dr. Jekyll.
Mulţumesc c-ai venit.
Nu am avut pe nimeni.
Pe nimeni.
Dragostea sau munca?
Amândouă.
Dragostea, muncă, şi narcotice.
De unde începem, Victor?
Sunt multe ce-aş vrea să...
Am lucrat.
Asta-i ideea de bază.
Vechea muncă?
Da.
Şi?
Am reuşit.
Când eram la şcoală doar am visat, îţi aminteşti,
umblând împreună în societatea regală câştigându-ne triumful
prin prezentarea dovezilor noastre cu o creştere glorioasă.
Şi cum toţi cei ce ne-au urât, şi-au râs de noi, vor fi reduşi la tăcere.
Şi noi, amândoi eroi, am cuceri lumea şi-am învinge moartea.
Am cucerit moartea.
Şi-am creat monştrii.
Nu mai monstruoşi decât cel ce stă înaintea ta.
N-am spus nimănui asta.
Sunt adevăratul tău prieten.
Atunci, acum, şi mereu.
Atunci îţi voi spune o altă poveste mai potrivită.
Când am abandonat şcoala, am venit în Londra.
Am găsit de lucru la morgă.
Toate uneltele mi-au fost la îndemână.
Şi cu mult timp înainte, mintea mi-a fost setată pe reanimare
şi aducerea acelor persoane la o viaţă nouă.
- Bună ziua. Vă pot ajuta? - Da.
Da, sunt aici să văd pe dr. Seward.
Înţeleg.
- Aveţi programare? - Da.
Numele meu e Vanessa Ives.
Am fost trimisă de un prieten. A spus c-ar trebui să vin.
Drăguţ. Da. Vă rog să luaţi loc. Mă întorc într-o clipă.
Pe aici, dră Ives.
Simţiţi-vă ca acasă, vă rog.
Vin la dvs imediat.
Luaţi loc, dră Ives.
Am spus să luaţi loc, dră Ives.
Din moment ce sunt sigură că nu ştiţi ce înseamnă alienist,
am să vă spun eu.
Dacă vă accept cazul, insist la sesiunile de câte o oră, zilnic, fără excepţii.
Sesiunile noastre sunt strict confidenţiale.
Nu vorbesc despre ele şi nici tu. Fără excepţii.
Ţinând cont că suntem o branşă nouă a ştiinţei,
nu există o sumă standard pentru taxă, aşa că vă iau 10 şilingi pe sesiune.
Ca o vizită decentă la un dentist.
Aşa că poţi veni la mine sau poţi să-ţi repari dintele.
Alegerea îţi aparţine. De ce te scarpini pe mână?
De ce faci aia?
- Am avut o mâncărime. - Nu, n-ai avut.
Asta-i o provocare. Vei vedea dacă-s vrednică de studiat.
Asta-i o consultaţie preliminară, dră Ives.
Te rog spune-mi Vanessa.
Nu-s prietenul tău, nici preotul, şi nici soţul tău.
Sunt doctorul tău.
Vii la mine să te faci bine, pentru că eşti bolnavă, fără alt motiv.
Înţelegi acest lucru?
- Fără excepţii. - Da.
Înţelegi că eşti bolnavă?
Nu stricată, nu nevrednică, doar bolnavă.
- Înţelegi asta? - Da.
Ai mâinile uscate?
- Da. - Atunci poate ar trebui
să cumperi nişte cremă de mâini şi să nu mai strici banii pe mine.
Am bani.
Vrei să spui că soţul tău are bani.
Nu am soţ. Am banii familiei. O mică moştenire.
- Mică sau mare? - Mare.
Răposatul meu tată a fost un avocat.
Atunci de ce-ai spus mică?
Nu ştiu. Din politeţe, presupun.
- Este nepoliticos să ai bani? - Nu ştiu.
Nu-mi pasă de politeţe. Nu există maniere aici.
Dacă vrei să zbieri ca un animal, ar trebui să zbieri.
Sau să plângi. Să strigi.
Nu sunt emoţii neinvitate aici, şi dacă acest proces nu-ţi convine,
uşa-i acolo.
Nu vrei să plec.
- De ce nu? - Pentru că mă scarpin.
- Găseşti acest lucru revelator. - De ce?
Datorită fobiilor ce te interesează.
- Mă interesezi? - S-ar putea.
Nu eşti sigură.
Nu ai nevoie de cei 10 şilingi. Dar ai nevoie de oameni interesanţi.
De ce?
- Să-i colectezi. - Să-i vindec.
E vreo diferenţă?
- Ne-am mai întâlnit înainte. - Sunt sigură că nu.
Am cunoscut pe cineva ca tine.
Joan Clayton se numea.
Numele meu de familie e Clayton.
Oamenii Devon. Din partea de vest.
Strămoşii mei... Da. Generaţii în urmă.
Dar asta-i irelevant.
Sunt doctorul tău, nimic mai mult, s-a înţeles?
Vino mâine la ora 10:00 dimineaţa. Şi la aceiaşi oră în fiecare zi.
- Vom începe sesiunile? - Am făcut-o deja.
Dar... nu vrei să ştii ce-i cu mine?
Ştiu deja ce-i cu tine.
Eşti nefericită.
Eşti izolată.
Crezi că tu eşti cauza acestei nefericiri
şi că eşti nedemnă de afecţiuni aşa că ai prieteni puţini.
Recent, ai pierdut ceva ce crezi că-i foarte important.
Iubitul, credinţa, familia, sau toate trei.
Te învinuieşti pentru asta, aşa că te face nevrotică, nu dormi,
şi nu mănânci nimic sănătos.
Obişnuiai să ai grijă de înfăţişarea ta,
dar ai pierdut interesul în asta, aşa că eviţi oglinzile.
Soarele te deranjează, aşa că-l eviţi şi pe el,
fapt pentru care eşti vinovată pentru că tu crezi că-i nesănătos
şi chiar imoral să nu-ţi placă soarele.
Nu eşti o femeie al tradiţiei
altfel n-ai fi aici, sar îţi place să te prefaci că eşti
ca oamenii să nu te observe.
Dar uneori, ca această ocazie, te îmbraci să atragi priviri.
Dar apoi crezi că bărbaţii ce se uită la tine sunt proşti,
sau mai rău, că se uită la tine neştiind cum eşti.
În schimb, eşti atrasă de întuneric, de oamenii imposibil şi complicaţi,
asigurându-ţi propria nefericire şi izolare pentru că,
în cele din urmă, eşti fericită singură.
Dar nici chiar atunci nu poţi să nu te gândeşti la ce-ai pierdut,
din nou, te învinuieşti pentru asta.
Iar cercul continuă, şarpele mâncându-şi propria coadă.
Sau poţi avea dintele reparat.
Am să vin mâine.
Pentru început, ai ceva de făcut.
Rupe cercul pentru această zi.
Fă ceva ce n-ai mai făcut înainte.
Chiar acum. Nu contează ce e. Mănâncă ceva nou. Du-te undeva diferit.
Spune-mi mâine ce-ai făcut.
- Ai înţeles? - Da.
- Plăteşte secretarului meu la ieşire. - Mulţumesc.
Casa durerii.
În toată splendoarea ei.
Aici a fost născută Lily.
Ce chestie, Victor.
Să creezi viaţa.
- Un adevărat miracol. - Da, miracolul meu.
Aducând orori.
Şi fiecare act al creaţiei mele hidoase,
fiecare păcat al lor, atârnă pe mine.
Te întrebi de ce-am trecut la ac.
A fost acul sau ştreangul.
Nu eşti genul de om sinucigaş.
- Te supraestimezi. - Dacă asta crezi că...
N-am auzit nimic de tine timp de cinci ani,
şi mi-a cauzat o mică neplăcere, dacă tot suntem aici,
pentru că n-am fost plin de prieteni, dacă îţi aminteşti.
Şi acum mă chemi aici şi-mi spui toate astea,
toate aceste secrete monstruoase şi minunate.
- De ce? - Am nevoie de aptitudinile tale.
Ai nevoie de prietenia mea prima oară, Victor. Uită-te la tine.
Nu contează asta, nu înţelegi?
Doar răul ce l-am creat contează.
Trebuie să mă ajuţi s-o distrug.
- Vrei să te ajut s-o omori pe Lily? - Da. Vei face asta.
Mă vei ajuta.
Nu am pe nimeni.
- Nu-s un criminal. - Nu eşti?
Asta nu-l caracterizează pe băiatul ce-l cunoşteam eu, plângând până adormea.
Acel cioroi mic şi urât ce n-a avut un alt prieten înafară de mine.
El ar putea omorî.
Doamne, a vrut să omoare.
Îţi aminteşti noaptea în camera noastră, când fumam,
spunând toate numele băieţilor ce te-au jignit?
Recitalul potenţialelor tale victime.
Rugăciunile tale de seară.
Acea mânie din interiorul tău, toată acea manie.
Ai pierdut-o?
Am învăţat s-o controlez.
Asta-i esenţa muncii mele acum. Reacţia chimică neurologică a creierului.
Îmblânzind bestia din interior.
Ai fost cel mai genial chimist ce l-am cunoscut...
Nu mă linguşi. Ştiu ce sunt.
Şi ai tot dreptul să recunoşti asta.
Dar te cunosc mai bine decât crezi, bătrâne prieten.
Băiatul ce l-am întâlnit la şcoală, a fost, mai presus de orice, romantic.
Inima lui impresionată de poezie mai mult decât anatomia sau galvanism.
Încă eşti acel băiat, Victor.
Fii sincer cu tine însuţi şi cu mine.
Nu vrei s-o omori pe Lily, vrei s-o iubeşti.
E imposibil. N-ai idee de profunzimea depravării ei.
Dar dacă aş putea s-o fac cum a fost?
Înainte să fie împotriva ta? Înainte să iasă răul la iveală?
Ce faci atunci?
Dar dacă aş putea s-o îmblânzesc?
S-o domesticesc.
S-o las să toarcă în braţele tale ca o pisică.
Ce faci atunci?
Ai vrea asta?
Poţi?
- Răspunde-mi! - Da.
Atunci vom face asta?
Noi doi, frate?
Da.
Trebuie să merg la lucru acum.
Dar duminică te voi duce în umilul meu laborator
şi vei fi martor miracolelor mele.
Dar ascultă-mă.
Dacă eşuăm, dacă nu putem s-o ajutăm, o vom distruge.
Fără ezitare.
Şi va fi de parcă n-a umblat deloc pe acest pământ.
Panglică neagră, doamnă?
Poftim? Scuze?
Panglică neagră, doamnă.
Din cauza poetului. Pentru poetul cel mort.
Un peni bucata, în onoarea dlui Tennyson?
Da, bine.
Te uiţi la faţa mea. Sunt palid.
Îi spun anemie.
Are legătură cu sângele meu... sângele meu.
Mulţumesc.
Eroina zilei, frumoasa mea doamnă, iubita mea.
Cei mici sunt cei mai periculoşi.
Leiurus quinquestraitus.
Uite-l, în centru, cel albinos.
Cunoscut şi ca scorpionul Omdurman sau, mai colocvial, "Deathstalker."
Albinismul este extrem de rar în natură, un semn al precauţiei acestei lumi.
Absenţa culorii, semnificând ce?
Exsanguinare. Unicitate. Avertisment.
E din Sudan. Cred că-i un el.
E foarte greu să le afli sexul decât dacă se reproduc, arahnidele.
Ai crede că acest specimen e cel mai periculos,
că are cleştii ăia uriaşi.
De ce crezi că-s interesată în cei periculoşi?
Toată lumea e.
Îşi imaginează cum se urcă pe ei în timp ce dorm.
Asta îi atrage pe oameni.
Frica. Nu-i vezi că se aliniază
să se uite la oi, însă mare păcat, glorioase animale.
Iubesc colţii şi cleştii, prădătorii.
Ai vrea să atingi unul?
- Un prădător? - Un scorpion.
Am atins.
Ai atins un scorpion?
Dumnezeule. Nu-mi spune că eşti o zoologistă.
Nu, dar tu eşti.
Dr. Alexander Sweet.
Eu sunt şeful aici, mai mult sau mai puţin.
Sunt directorul studiilor zoologice.
- Noe şi arca lui. - Vanessa Ives.
Dar animalele lui Noe erau vii.
Şi eu cred că acestea sunt vii, doar că liniştite.
Taxidermia!
- Poftim? - Hobby-ul tău.
- Acolo ai atins un scorpion. - Nu.
Cu toate că am practicat când am fost micuţă.
La fel şi eu.
Acolo m-am îndrăgostit de toate astea.
Un hobby nevinovat dându-i loc, cui?
Unei chemări, presupun.
Ştiai că sunt unii peşti ce-şi creează propria lumina
şi se hrănesc cu gazele letale vulcanice?
Se presupune că asta-i imposibil.
Şi liliecii din Australia sunt mari cât câinii.
Şi coioţii americani sunt prieteni pe viaţă.
Şi caracatiţe ce-şi pot strânge corpul să intre într-o gaură cât o monedă.
Îţi vine să crezi?
Dacă ne-am opri să ne uităm, să ne mirăm.
Doar să ne mirăm.
- Ai vreun favorit? - Nu neapărat.
Dar în mare parte cei neîndrăgiţi.
Cei nevizitaţi.
Prezentările ce sunt prăfuite sau ignorate.
Toate creaturile evitate şi stricate.
Cineva trebuie să aibă grijă de ele.
Cine va fi dacă nu noi?
Aşa-i.
- Dr. Sweet, un moment? - Desigur.
Dle Dudman, pot să ţi-o prezint pe dra...
Îmi pare rău, ţi-am uitat numele.
Vanessa Ives.
În laborator, dle.
Am o întrebare despre un tigru.
Dacă mă scuzi.
Să-mi fie ruşine să stau între un bărbat şi tigrul său.
Mulţumesc, dră Ives.
Sper să te bucuri de expoziţii.
Toate cele prăfuite.
Priveşte-le un moment. N-o să-ţi pară rău.
O zi bună să ai.
- O zi bună. - O zi bună.
6 octombrie, 1892.
Dragul meu domn Malcolm, unde te va gasi scrisoarea, nu ştiu.
Sper că într-o aventură.
Nu vreau să te panichezi,
dar n-am prea fost sinceră cu tine în scrisorile anterioare.
N-am vrut să te îngrijorez.
Sau poate am trăit prea mult cu secrete şi am devenit dependentă de ele.
Nu a fost totul roz pentru mine.
Sedentarismul a fost în floare, nedorind să ies afară.
M-am îngropat într-o letargie nesănătoasă, în ceva ce seamănă cu tristeţea mea.
N-am auzit de dl Chandler.
Chiar a dispărut din vieţile noastre, cred.
Îi simt absenţa foarte mult... e un gol dureros.
Dacă credeam în vechile lumi, m-aş fi rugat pentru el.
Dar sunt o altă persoană acum.
Poate că asta a fost rădăcina problemei mele.
Mi-am părăsit credinţa.
Sau ea m-a părăsit.
Cu toate că prospectele mele, păreau ca un coridor sumbru fără capăt.
Am făcut lucruri în viaţa mea ce păreau corecte, chiar morale
în imoralitatea lor violentă.
Şi acum stau aici fără Dumnezeul pe care m-am bizuit mereu.
Dar te rog nu te teme pentru mine.
Eu nu mă tem.
Vechii monştrii au dispărut.
Vechile blesteme sunt reduse la tăcere.
Şi dacă sufletul meu nemuritor îmi este pierdut, tot mai rămâne ceva.
Rămân eu.
Aşa că semnez cu speranţă, şi, ca-ntotdeauna, cu dragoste...
Vanessa.
PS.
Nu ştiu dacă ai acces la ştiri,
dar am auzit astăzi că Tennyson a murit.
Clopotele încă bat.
Steagurile sunt până la jumătate, şi toată lumea e-n doliu.
Londra a intrat în doliu.
Este un oraş în lacrimi.
"Bateţi, stele vesele, sincronizaţi-vă cu lucrurile pământeşti;
Bateţi împreună cu inima-mi, mult mai binecuvântată decât se arată;
Binecuvântată, dar în urma unei nenorociri sumbre;
Uneori îţi vine să cedezi, dar nu va fi aşa;
Pentru că totul va fi bine, va fi bine."
Doamne Dumnezeule,
eşti plin de sânge.
Nu te teme, copile.
Uită-te la mine.
Uită-te la mine!
Spune-mi despre ea.
Cea care-şi spune Vanessa Ives.
Nu ştiu nimic!
Vei afla mai multe şi mă vei informa.
Îţi va deschide sufletul în faţa mea.
Spune-mi numele tău.
Numele meu...
Numele meu e Renfield.
Dă-ţi capul pe spate.
Dă-mi gâtul tău.
Dă-mi gâtul.
Dă-mi sângele tău.
Numele meu este Dracula.
Traducerea şi adaptarea Richard Nasta Facebook.com/RichardNastaRO